Ökotáj, 41–42. sz. 2009. 151–160. o.

Él Zelnik József

A KEHELY

A Kelyhet mindenkinek felajánlják,
ám a bort mindenkinek önszántából kell meginnia,
azon õsi bölcsesség értelmében,
amelyet a hallgatás a mai napig érintetlenül megõrzött.
(Iamblikhosz: De mysteriis)

...ha bor van benne, s ha vér

A kehelyhez kapcsolódó szimbolizmus kimeríthetetlennek tûnik, mint maga a csodálatos, kimeríthetetlen (kiüríthetetlen) kehely. A latin nyelvben calix, görögül kalyx eredeti jelentésében serleg, a virág vagy bimbó kelyhe. Maga a szó eredetében a virág magjában fellelhetõ és kiteljesedett lényegre mutat. A ciborium szó is erre utal. A latin ciborium, serleg az egyiptomi bab magtokjának alakját utánozza, s ugyancsak Egyiptomban a szív hieroglifája a váza formájú edény. Ez mély összhangban van azzal, hogy a vért tartalmazó edény életforrás, és így a szív, a közép, a létezés központjának is megfelelõje. Ezért nem véletlen, hogy a serleg kozmikus szimbólum a mindenség szimbóluma is. A világtojás két fele két egymással szembeforduló serleg, a dómok kupolaboltozata ennek égi felét jelképezi.

A világ szinte valamennyi kultúrájában megjelenõ, kelyhet tartó férfi az égivel kapcsolatot tartó földi fél. Jól ismertek azok a kõszobrok, amelyek a volt szkíta területeken egészen Mongóliáig megjelennek, vagy sumér területekrõl ugyanúgy elõkerültek, mint Mexikóból és Európából is.
A kelyhet tartó férfi a Nagy Szertartás fõpapja, a szakrális földi liturgia fõszereplõje. A kehely képében a szakrális edény van jelen. Ezen az “edényen” keresztül egymásra utalnak a vallások. A kehely, a serleg, a kupa eredetében a koponya lefûrészelt felsõ része ismerhetõ fel (lásd például a tibeti áldozati koponyaedényeket), amit kupának is neveznek. Ebbe kerül általában az áldozati bor, ami az eucharisztiában az égi és földi szövetség vérévé válik.

Jézus életében három edény, három kehely van jelen. Az elsõ az anya, maga Mária, aki földi “edényként” magába fogadja az isteni megtestesülést. A második az Úrvacsora kelyhe, aminek a tipológiai szimbolizmus szerint Melkizedek boroskelyhe az elõképe. Ebben valósul meg a kehely csodája, a misterium calicis, amelyben a bor transzcendentális szereppel bír. Ezáltal jön létre a keresztények közössége Krisztussal (Pál 1Kor 10,16). A harmadik pohár Jézus életében a keserû pohár: “Atyám! Ha lehetséges, múljék el tõlem e pohár; mindazonáltal ne úgy legyen a mint én akarom, hanem a mint te” (Mt 26,39). Itt a kehely-szimbólum arra is utal, hogy be kell fogadni az isteni akaratot, az embernek el kell fogadni az Istentõl eredõ sorsát.

...és ha (sárkány) kígyó

Az európai kultúrában az ószövetségi tételek miatt a kígyó negatív, ártalmas jelentést kapott. Õ a két õsszülõ, Ádám és Éva – és rajtuk kezdve az emberiség – bûnre, õsbûnre csábítója, s az azóta tartó bûnhõdés okozója. Más kultúrákban a kígyó, fõleg a sárkány az õs, a legõsibb királyi vérvonal. Egyértelmûen hirdeti ezt magáról például a kínai hagyomány. A legújabb Grál-kutatás azt is tudni véli, és próbálja bizonyítani, hogy az Ószövetségben gyilkossággal rágalmazott káini vérvonal a sárkány-dinasztia, amibõl Nimród és Jézus Krisztus is származott. Remélhetõleg az így feltárulkozó mitikus történelem a tudás tiszta borát önti a kehelybe, és nem újabb zavaros lõréket.
A kígyó az ógörög mitológiában sem volt eredetileg negatív figura, sõt... Melampusz, az egyik legrégibb mitikus hõs – aki az emberiséget megtanította a gyógyításra – ifjúságát Pylusban töltötte, s afféle ógörög Szent Ferencként sok jót tett, fõleg az állatokkal. Vele történt, hogy kiskígyókat talált, amelyeknek az anyját elpusztították. Felnevelte õket, s azok hálából nyelvükkel kitisztították Melampusz fülét. Így az megértette az állatok nyelvét, és jóstehetségre tett szert. Fontos tudnunk, hogy ugyanezt a Melampuszt tekintették a Dionüszosz-kultusz megteremtõjének. Így tehát a kígyó (sárkány) beavatású ember alapítja a boristen Dionüszosz vallását. Melampusz élettörténete még egy rejtélyre világít rá. Argosz királya, Anaxagorasz segítségül hívta a nagy gyógyítót, mert a város asszonyai gyógyíthatatlan õrjöngésben szenvedtek, amiért súlyosan megsértették Dionüszosz istent. Ez a tétel arra utal, hogy az eredeti Dionüszosz-kultusz nem az õrjöngésig fokozott bacchanália volt, hanem éppen azok váltak õrjöngõvé, akik megsértették a vallás szakralitását. A Dionüszosz-kultusz átalakítása, átalakulása, pálfordulása mélyrehatóan befolyásolhatta a görög kultúrát. Valami Mássá vált...

A borral teli áldozati kehelynek egy misztikus furcsa lakója is van, a kígyó vagy a sárkány. Az evangélista Szent János attribútuma – a sas mellett – a kígyó a kehelyben, ami azon a legendán alapul, hogy mérgezett bort ivott a kehelybõl, de az nem ártott neki. Azonban vélhetõleg itt a méreg eredetileg nem vegyi anyagot jelent, hanem azt a szellemi, lelki “mérget”, amit a kígyó, a sárkány jelképez. A keresztény ikonográfiában az ószövetségi átvétel miatt a sárkány jelenti az ördögöt. Szent Mihály és angyalai a Gonosz ellen harcoltak. Egyesek szerint ezt írja le Ézsaiás:

“Hogy is hullottál le az égbõl,
te fényes csillag, hajnalnak fia?
Hogyan buktál a földre,
te, aki szolgaságba döntötted a nemzeteket?”
(Iz 14.12)

A fényes csillag héber kifejezés fordítása a latin Vulgatában “Lucifer”. Ez a 14. szakasz azonban egyértelmûen Babilon királyáról szól, aki késõbb az utolsó idõk Babilonját vezetõ “fenevad” elõlegezett megszemélyesítõje. Ez a szakasz mélyen rámutat az Ószövetség vallási csapdájára, arra, hogy állandóan kozmikus mitológiai képletek és teológiai fogalmak keverednek a zsidó nép történetének vélt vagy valós elemeivel, vágyaival. A Mózes-hit és a judeo-kereszténység ebbõl fakadó ellentmondásaira Simone Weil hívta fel a figyelmet. “Isten pusztán evilági ígéretekkel fordul Mózeshez és Józsuéhoz egy olyan korban, amelyben Egyiptom egész figyelmével a lélek örök üdvösségét kutatta.”
Visszatérve a “boroskelyhes” kígyó történetére, sejthetjük, hogy ebben a képben õsmitológiák ütköznek össze, kozmikus világértelmezések derengenek át a vallási fátyolon. Jól példázza ezt az európai mûvészettörténet két gyönyörû boroskelyhes-kígyós képe, Piero di Cosimóé és El Grecóé. Két nagy rejtõzködõ képpel van itt dolgunk. Tökéletesen bemutatják azt a helyzetet, hogy a festõk abban a korban (16. század) egyszerre akartak megfelelni a római katolikus kánonnak, és próbáltak valami rejtett tudást közvetíteni, átmenteni. Mintha mindkettõjüknek egy másik hagyományról is lenne ismeretük. De mirõl? Vagy csak az utókor fellobbant barkácsoló-képzelete lát bele ezekbe a képekbe általuk nem sugallt titkokat?

Piero di Cosimo firenzei festõ különc, emberkerülõ, túlérzékeny mûvész volt. Leonardo kortársaként sokat tanult a zseniális mestertõl. Technikailag is, amikor elsajátította a sfumato (füstszerû fény-árnyék hatás) technikát, de ennél érdekesebb, hogy több képének kompozíciója, sõt részletmotívumai is Leonardótól származnak. Így nem csoda, hogy van egy képe, amit Leonardo is festhetett volna. Ez az evangélista Szent János a kehellyel és a kígyóval. Elsõ ránézésre látszik, hogy Cosimo Szent Jánost nõies, de inkább teljesen nõi arccal festi meg, ugyanúgy, ahogy Leonardo is az Utolsó vacsora képén. Abban is Leonardo példáját követi, hogy ennek a nõies lénynek markáns férfikezeket rajzol. Így mindkét mûvész tökéletesen megoldja az androgün ábrázolásának rendkívül nehéz kérdését. Azt is mondhatjuk, hogy Leonardo festészetének a központi gondolata az androgün – a történelemben elhomályosult – alakjának a megelevenítése, az, amit Weöres Sándor Az új évezred szelleme címû versében így tár elénk: “Mindent Isten szemével nézni – se férfiasan, se nõiesen.” Vélhetõleg tiltakozás volt ez a katolikus egyházban az Ószövetség hatására eluralkodott férfi-dominancia ellen is. Fõleg talán ezért a lázadásáért rágalmaztatott meg Leonardo homoszexualitással. De ezt értette félre – sokszor tudatosan – az a Krisztusellenes új irodalom, amelyik hatalmas apparátussal kívánja bizonyítani Jézus szexuális kapcsolatát Mária Magdolnával, általában onnan kiindulva, hogy az Utolsó vacsora képen szerintük egy nõ ül Jézus mellett. Vélhetõleg ezeken a képeken a két festõ (akarva-akaratlanul?) együtt jeleníti meg az õstradíció androgün eszméjét, a szintén õshagyományból eredõ napsárkány szimbolizmust és a krisztusi újszövetséget.
Ma már nehezen értelmezhetõ, miért volt olyan fontos az androgünitás eszméje, ami a maga teljességében a leonardói reneszánszban jelent meg utoljára, majd át- és félreértelmezve a szürrealistáknál, a dadaistáknál, és jóval késõbb egyes akcionista és pop mûvészeknél. Az androgünitásban kifejezõdõ nembeli maszk az emberi létezés alaptétele. Ennek újraértelmezése és pontos megértése a földi emberi létezés sarokpontja, olyannyira, hogy ezen a ponton keresztül ki lehet fordítani magából az emberi jelenséget, ahogy ez a huszadik században meg is történt. Az elmúlt száz évben tanúi lehetünk egy totális mítoszhamisításnak, ami egy vélt hagyományra hivatkozva azt hirdette, hogy a “szent” androgün eszme azt jelenti, hogy a nõnek egyre inkább férfivé, a férfinek pedig egyre jobban nõvé kell válnia, pedig az androgün félig férfi, félig nõ jellege azt jelenti eredetében, hogy a férfinek mindinkább férfivá, a nõnek pedig egyre inkább nõvé kell válnia. Így ér majd össze az idõk teljességében a kezdet mítosza, az androgün teljesen férfi és teljesen nõ felülmúlt egysége. Erre utal Piero di Cosimo képének a boroskehelybõl kiemelkedõ, idõspirált magában foglaló kígyója is, amely ezen a képen egyáltalán nem egy kígyóûzés elszenvedõje, hanem az idõk kezdetére utaló jel. Szinte felesel az evangélistával, aki egyáltalán nem fenyegetõleg emeli rá a kezét, hanem meglepõen áldólag. Sõt mintha nem is a saját kezét emelné, mert a karból anatómiailag hitelesen rajzolva így nem emelkedhet fel ez a kéz. Ez a független áldó kéz nem az emberé. Ez az isteni jelenlétet a legtöbb kultúrában megjelenítõ kéz, a létezést a maga bonyolultságában, sokszor az ember számára ellentmondásos voltában is megáldó isteni jóváhagyás.
Greco képe, az Evangélista Szent János ráerõsít a Cosimo-képen látható kettõsségre. A kép itt is az ifjú, nõies arcú evangélistát ábrázolja. Itt a kéz is inkább nõies, és a kehelyre mutat, amibõl egy sárkány emelkedik ki (távozik?) a kozmikus eredetre utaló spirális farokkal. A sárkány a gnosztikusok szimbóluma volt. A sárkány legyõzése Szent György által eredetileg a gnosztikusok elleni római vallási gyõzelem szimbólumokba rejtett felmutatása. A boroskehelybõl kiemelkedik-kiûzetik a sárkány (vérvonal). Csak az a baj, hogy nem tudjuk, ez a lányos arcú fiú kire néz ilyen kérdõen, amikor egyáltalán nem fenyegetõen (kiûzõen) rámutat a kehely–sárkány-jelenetre, hogy íme...
A Krisztus utáni második századi gnosztikus ophiták dualista teológiát hirdettek, amelyben mind a világegyetemben végbemenõ folyamatok, mind a kaotikusnak és gonosznak tartott anyagi világ kezdete és õsoka egy szellemi Legfelsõbb Lény. Az ember e két ellentétes résznek, a szelleminek és anyaginak a keveréke. Csak a gnózis, a jóról és a rosszról csupán a beavatottak számára elérhetõ titkos tudás oldozhatja el az embert az anyag fogságából, és juttathatja el az ismeretlen Istennek, minden létezõ forrásának a megértéséhez.
Az ophiták közé tartoztak a naasszénusok és a káiniták (!) is. Az ophiták számára Jahve, a zsidók istene, csupán egy alacsonyabb rendû démiurgosz, aki a Rossz is, mert a világot gonoszul teremtette meg. Különös jelentõséget tulajdonítanak a Teremtés könyvében szereplõ kígyónak, amely lehetõvé tette az emberek számára, hogy részesüljenek a jó és a rossz tudásából, amit Jahve elzárt elõlük. Krisztust egészében szellemi lénynek tartották, aki az ember Jézussal való egyesülése révén tanította az üdvösséghez vezetõ gnózist.

A sárkány (kígyó) és a kehely összefüggõ szimbolikájának van egy rejtett (vagy “átírt”) társa is – a szûz. A középkori mûvészetben elterjedt ábrázolás volt a kelyhet tartó tiszta és szépséges szûz. Amint a X. ábrán látható, a Bölcsesség, az Alma Mater megkoronázott szimbolikus alakja egyik kezével a Napot (a napfényt) tartja, a másikkal egy kelyhet, amelyben az égi harmat (mi is az?) gyûlik egybe. Az apokrif Megváltó könyvei-ben Krisztust mondják annak, aki “egy ihletettséggel és bölcsességgel és hasonlóképpen elõvigyázatossággal teli kelyhet hoz, és odaadja ezt a léleknek, és beleveti a lelket egy testbe, mely képtelen lesz elaludni és felejteni amiatt a kehelynyi elõvigyázatosság miatt, amit néki adtak; de lélekben egyre csak tisztább lesz, és a Fény Szüzének utasítására keresi titkait a fénynek, míg rá nem lel avégbõl, hogy (eme lélek) birtokba vehesse a Fényt immár örök idõkre”.
De ezek a tételek még mindig nem magyarázzák meg, hogyan s mitõl került ilyen szimbólumcsokros állandó kapcsolatba a boroskehely, a kígyó és a szûz.
Az Innsbruck melletti Ambras-kastély e b é d l õ j é n e k mennyezetén látható egy kép (1. ábra), melyet Giovanni Battista Fontana festett 1586-ban. Célja szerint a csillagos ég allegorikus jelentését ábrázolja. Amint ezen a képen látható, az égen a kígyó tartja a kelyhet hûen, ahogy az égbolt csillagtérképén a Hydra (Kígyó) fölött van a Crater (Kehely) csillagkép. Ha megnézzük a déli égbolt csillagtérképét, akkor a Kígyó fölött ott találjuk a Szûz csillagképet a déli égbolt fölsõ részének legfényesebb csillagával, a Spicával (Kalász), valamint itt van még a Corvus (Holló) csillagkép is. Egy 17. századi alkímiai értekezés, a Philosophia Reformata egy elfelejtett régi kozmikus világképet idéz (2. ábra), amelyben az itt tárgyalt szimbólumok összessége teljes együttállásban szerepel: a holló, a koronázott férfi és nõ, Androgün, a kehely és a kígyók, a napfejû életfa tizenkét ággal, holdakkal (egy éven belüli holdfázisok összessége). A kehely asztronómiai mérõeszköz voltára is van adat, Michael Poynder mutatja be részletesen. A Derrynaflanban talált 9. századi kehely (3. ábra), kehelytányér és a mellettük talált szûrõkanál szerinte a szerzetesek asztronómiai eszközei, akik az akkori világ matematikusai, asztronómusai és alkimistái voltak. A keresztény valláson belül továbbvitték a dravidák mágikus rítusait. Tudásuk, intuitív adottságaik a kõkorszak elõtti évezredekre nyúltak vissza. Michael Poynder szerint nem teljesen világos, hogyan használták a kehely “számlapját” (titkát?). Szigorúan titokban tartották, hiszen ha ezeket a szent edényeket a hivatalos kereszténységen kívül is ismerték volna (?) mint tudományos és gyakorlati eszközöket, akkor (szerinte) megsemmisült volna a borral és vérrel való kapcsolatuk.
Mindenesetre a mitológiai távlatokból felsejlik annak a lehetõsége, hogy a Szûz, a Kehely és a Kígyó kozmikus együttállásában egy elsüllyedt világkép kozmikus szövetsége van jelen. Abban a világképben a szûz nem tiporja a kígyót (sárkányt), hanem a kehely jegyében rátámaszkodik, és – amint azt Gasparo Miseroni 1565–70-ben készült sárkányos kupája (4. ábra) ábrázolja – a sárkány két spirálba csavarodó szárnyával õrzi a kelyhet, olyan tartásban, amilyen ábrázolásban a kerubok õrzik a frigyládát.
Feltehetjük a kérdést, hogyan, mikor és mitõl lett a kígyó–sárkány végképp démonikus, negatív figura? Az a szárnyas kígyó, amely az egyiptomi Királyok Völgyének egyik sírfestményén az élet teremtésének központi jelképe, amely a sötétségbõl kihasítja a világosságot, és a végtelenség jelén (kulcsán) átbújva megteremti az anyagi létezést, majd két szárnyával védelmezi az új minõségû végtelenséget (5. ábra). Ez a szárnyas kígyó fejezi ki az univerzum energiáinak a beáramlását a térbe és az idõbe.
Ennek az erõnek a negatív értelmezése, sõt démonizálása – világképfordulás nyomait õrzi. Valamikor, valahol megzavarodott a világegyetem korábbi élõ és szakrális felfogásának központi gondolata. Felfedezhetõ ez az Ószövetség-rézkígyó történetében is, ami már kétszeresen is ambivalenssé teszi a kígyó jelképet. Egyrészt, mert kígyók marják a zsidókat, és mérgük ellen valójában egy bálvány (Mózes, a bálványirtó bálványa), a keresztre feszített rézkígyó az isteni segítség:
Készíts egy rézkígyót, és tedd ki jelül: amelyik megmart feltekint rá, az életben marad. Csinált tehát Mózes egy rézkígyót, és kitette jelül: a megmartak, ha feltekintenek rá, meggyógyulnak. (4Móz 21,9)
A néprajztudomány ezt tekinti az analógiás mágia tiszta képletének. A kígyó meghasonlást okozott az ókori zsidóság hitvilágában, és ezért nem véletlen, hogy Hiszkija júdeai király (Kr. e. 728–699) érdemei között szerepel, hogy: Azt cselekedte, ami igaz az Úr elõtt, egészen úgy, ahogy atyja, Dávid cselekedett. Õ eltávolította a magaslatokat, összetörte az emlékoszlopokat, kivágta a berkeket s összezúzta a rézkígyót, amelyet Mózes csinált. (2Kir 18,3-4)
A sémita népek és – fõleg az Ószövetség hatására – az európai népek elfogadták a gonosz kígyó képet. Várkonyi Nándor mutatott rá szépen, hogy ez nem volt véletlen, ugyanis valójában ezek a népek teremtették meg az énkultuszt, s változtatták a történelmet az individuum történelmévé. Az õ szemükben a sárkány kártékony, mert a természet érintetlen õserejét jelképezi, amivel az azt uralma alá hajtó emberiség végzetesen szembefordul. Vélhetõleg errõl a világképváltásról szól a Nagy Pán halott jól ismert, rejtélyes képlete is.
Talán nem véletlen, hogy a kígyó ügyében az Újszövetség is állást foglal, és János evangélista beemeli a kígyókirályt Krisztus király elõképei közé: Amint Mózes fölemelte a kígyót a pusztában, így fogják fölemelni az Emberfiát is, hogy aki hisz benne, az el ne vesszen, hanem örökké éljen. (Jn 3,14-15)
A Cremona melletti Pieve Terzagni-i plébániatemplom mozaikpadlóján található megfejthetetlennek tûnõ, 11. századi mágikus betûnégyszög, újra és újra elvarázsolja a kutatók képzeletét. A “SATOR AREPO TENET OPERA ROTAS” úgy van beleírva egy 5x5-ös mezõbõl álló rácsozatba, hogy ezt az öt szót lehet elolvasni vízszintesen és függõlegesen is. A mondatot szó szerint úgy szokták lefordítani: “A magvetõ (vagy õsalkotó) Arepo fáradsággal tartja a kereket.”
Más (Endres, 1951) anagrammatikus átírást javasol, miszerint: PETRO ET REO PATET ROSA SARONA azaz “Péter számára, jóllehet bûnös, készen áll Sáron rózsája”. Claus Schedl megállapítja, hogy a betûk számértéke szerint a tizenkét magánhangzó összege 354 (egy holdév napjainak száma), a 13 mássalhangzó pedig összesen 2730 (71-72 napév napjainak a száma). Sok más magyarázat közül a legérdekesebb Meysing véleménye, aki szerint a középen lévõ N-et a nahas¢ (kígyó) szóra lehet vonatkoztatni. Ha a betûnégyzetet a magánhangzókkal a következõképpen olvassuk: setör ro’s pinnah nahas¢, akkor ez azt jelenti, hogy “a fordulópont titka a kígyó”. Mivel a nahas¢ számértéke ugyanannyi, mint a mas¢iahé (“messiás”-é), a világkerék valamilyen messiási (kozmikus megváltási) értelmen alapulhat, amelyet a központi N mint “forgáspont” köré alakítottak ki. Véleményem  szerint ezt az elképzelést erõsíti a mozaiknak az az elrendezése is, hogy a négy evangélista közé középre helyezett betûnégyzetet balról egy griffszerû sárkány védi. Ráadásul a legerõsebb analógiavarázst zárja magába a Satorformula TENET szava, amelyet a visszafelé olvasás sem szüntethet meg, mert a teleírt betûnégyzet értelme ugyanaz marad akkor is. A világkereszt közepére szögezett kígyó a fordulópont, az eljövendõ világfordulópont titka is.

A bor, a kehely és a kígyó szimbólumcsokrának vázlatos feltárásával arra akarom ráirányítani a figyelmet, hogy a boroskehely és az abból “kiûzött”, kiemelkedõ kígyó–sárkány valami mély “tudást”, õshagyományt képvisel, aminek csak egy rejtett – az eucharisztiában is elrejtett – misztérium ad örök értelmet. Sejtésem szerint azt, hogy az eucharisztia nemcsak az emberi, földi megváltáshoz, hanem a kozmikus megváltáshoz is megnyitotta az utat. És helyreáll a “világ gyémánt tengelye”...

(Ez az írás A bor csodája címû, A Nagy Szertartás a mitikus idõktõl Dionüszoszon keresztül az eucharisztiáig alcímû, egy éven belül megjelenõ kötetbõl való.)