Ökotáj, 41–42. sz. 2009. 85–96. o.

V é g h A t t i l a

A logosz emlékezete

Állandó nyelvromlásban élünk. A “romlás” kezdete nem újkeletû, a folyamat az emberi gondolkodás módosulásainak vezérfonala mentén a korai görög filozófusokig visszakövethetõ. Egészen odáig, ahol Heidegger szerint a nyelv és vele együtt a gondolkodás elszakadt a léttõl.

Aki néha tévét néz vagy rádiót hallgat, megrettenve tapasztalhatja, hogy a szleng mennyire beszivárgott a tömegmédiába. “Kirúgták” a minisztert, “elkapták” a gyanúsítottat, “bedõlnek” a hitelek, mondja a bemondó. Nyelvromlásban élünk, bármit jelentsen is ez. Néhány évtized, esetleg néhány év is elég, hogy észrevegyük a változást. (Ráadásul a nyelvet gyakran épp azok rongálják, akiknek védeniük kellene. Sohasem bocsátom meg a nyelvalakító bizottságnak vagy minek, hogy a mammut nevét mamutra változtatták. Aki ilyet tesz, aki tehát nem érzi, hogy a kettõs ’m’ milyen gyönyörûen visszaadta az állat lomhaságát, annak semmi érzéke nincs a nyelvhez.)

A nyelvromlás azonban nemcsak a tömegmédia és az erõltetett nyelvújítás szintjén érhetõ tetten, hanem ott is, ahol a lét nyelvén szól valaki, mert az ilyen beszédet általános értetlenség fogadja. A lét nyelvén: ez nem valamiféle misztikus “nyelveken szólást” jelent. Hogy mit is jelent, azt Heidegger filozófiájának tükrében próbáljuk megvizsgálni. Õ a huszadik század elején olyan nyelven szólalt meg, amely alapjaiban rendítette meg a filozófiát, és amelybõl kiérezhetõ, hogy a léttapasztalat egészen új, ugyanakkor egészen eredendõ minõsége jut benne szóhoz.
“A létkérdést elfelejtettük.” Ez a felejtéstörténet egybevág a nyelvfeledés történetével. A nyelv elszakadt a léttõl, mondja Heidegger. A folyamat kezdõpontjaként pedig azt az idõszakot jelöli meg, amikor a preszókratikus bölcselet átadta a helyét a szofisták, Platón és Arisztotelész tevékenységének.
A preszókratika egyik leggyakrabban idézett és hivatkozott bölcselõje Hérakleitosz. Rekonstruált töredék-iratának elsõ mondata így hangzik: A logoszt illetõleg, ami nem más, mint ez (ami itt következik), az emberek mindig értetlennek bizonyulnak, mind azelõtt, hogy meghallották volna, mind amikor egyszer már meghallották. A nyelv “romlásának” kezdete, amelyet most – a heideggeri ontológia fényében – megvizsgálunk, a logosz értelemmódosulásainak vezérfonala mentén követhetõ. Kettõs játék részesei leszünk: egyrészt igyekszünk felvázolni a heideggeri víziót, másrészt megkíséreljük bemutatni, hogy a logosz – jelentésváltozásai közepette is – hogyan õrzi lényegét, és – miként Parmenidész töredékeiben a létezõket Ananké – hogyan sétáltatja pórázon jelentéseit. (Talán épp ez az õrzés az oka annak, hogy amikor Heidegger létfeledésrõl beszél, akkor mi képesek vagyunk megérteni, mit mond.)
Nem véletlenül említem Hérakleitosz után Parmenidészt. Az õ tankölteménye filozófia és költészet szétválaszthatatlan egysége. Mindkettõre szükségünk lesz, a filozófusi és a költõi gondolkodásra, amikor a kettõs játékba belebonyolódunk. Hiszen Heidegger is abból indul ki (és oda tér meg), hogy a filozófia és a költészet nyelve rokon: a lét a filozofálásban és a költésben mondja ki magát, áll vissza jogaiba, és a nyelv ebben a megszólalásban lesz ismét az, ami mindig is volt: a lét háza.

Leszámolni a humanizmussal

A létkérdésre mint a filozófia központi problémájára ráeszmélõ Heidegger metszõ kritika alá vonja a metafizikát. Elsõsorban a humanizmust veti a szemére. A humanista világmodell centrumában az ember áll, a szubjektumként felfogott létezõ, amely körül ott az objektumok tömege. A középpontban álló ember dzóon logon ekhon, vagy latin fordításban animal rationale, azaz olyan létezõ, amely ésszel rendelkezik. (Az a “kopernikuszi gondolat”, hogy esetleg épp megfordítva: az ész vagy a beszéd rendelkezik az emberrel, Heidegger elõtt, tehát a metafizikai gondolkodásban nem merül fel.)
A metafizika szükségképpen dualisztikus szemlélet. A fizikán túl van a metafizika, az immanensen túl a transzcendens, a testen túl a szellem. Túl lenni valamin azt jelenti: a túlhaladottat behunyt szemmel látni, elengedve õrizni, letudva tudni. És ha egy létezõ rendelkezik azzal az elvvel, amely ilyenformán hagyja maga mögött a fizika, az immanencia, a test világát, az a létezõ az összes többi létezõk ura. Ez a hit a humanista felfogás alapja. A metafizika humanizmusa a saját végességével szembenézni nem tudó ember túlélési stratégiája, mondja Heidegger. Innen nézve a humanizmus története az ókortól az újkorig ível. A halhatatlan lélek vagy szellem egyiptomi-orphikus-platóni-keresztény-kartéziánus-hegeli tételezése a szubjektumot állítja a világ középpontjába. A szubjektum halhatatlan lényege kezdetben – a test halála után – az istenekkel vacsorázik és várja a pirkadatot, késõbb magából Istenbõl ered, majd az abszolútum önmagára találásának helye lesz, késõbb a Walhalla tüzében meglátja tiszta, emancipálódott önmagát, végül – fogyasztói individualizmus formájában – a világ helyébe lép. Mindezek közepette azonban sosem szûnik meg eltagadni végességét. (Isten halála és a metafizika elsorvadása után úgy, hogy egyre kifinomultabb technikák segítségével menekül a halál kérdése elõl.) Heidegger elsõ nagy mûvébõl, a Lét és idõbõl megtudhatjuk, hogy az élet legfontosabb kérdése a halál kérdése, és hogy a halálkérdést – azaz a létkérdést – akkor tehetjük fel, ha szembenézünk végességünkkel, ha tehát szakítunk a metafizikával. “A kidolgozandó kérdés megkérdezettje a lét, az, ami a létezõt mint létezõt meghatározza, amire vonatkozóan a létezõt, bárhogyan tárgyaljuk is, már eleve értjük. (...) A rákérdezett, a lét értelme is sajátos fogalmiságot követel... (...) ...a lét kérdésének kikérdezettje maga a létezõ.” Itt már nem a szubjektum áll a középpontban, amelyet az objektumok serege világként vesz körül, és amelyeket a szubjektum magába becipelve, de mégis valamiképp otthagyva elvégezné a megismerés héraklészi munkáit, amelyek még elvégzésük után is eléggé megmagyarázhatatlanok maradnak. Szubjektum, individuum, én vagy ember helyett a Dasein a heideggeri kérdezés kikérdezettje. A heideggeri ontológia középpontjában nem az ember, hanem a lét áll. Az “ember” azért lehet egyáltalán kikérdezettje ennek a kérdezésnek, mert általa, “benne” a lét van jelen.
Levél a “humanizmusról” címû írásában Heidegger abból indul ki, hogy a metafizika a nyugati “logika” és “grammatika” formájában kisajátította magának a nyelv interpretációjának kizárólagos jogát. Rímel ez a Bevezetés a metafizikába címû mûre, ahol azt olvashatjuk, hogy a preszókratikusok logosza Arisztotelész filozófiájában logikává válik. A logika azután a középkorban megnevezi a lét és a megismerés két alapvetõ elemét: a subiectumot és obiectumot. A metafizikai dualizmus ezen az alapvetõ dichotómián áll vagy bukik, illetve azzal a tágabb dichotómiával, kétvilág-elmélettel azonos, amelynek szubjektum és objektum az “evilági” létpartjai.

Mi van a nyelv elõtt?

A nyelv logikai technizálása a szofisták, Platón és Arisztotelész munkássága során vette kezdetét. “Maga a gondolkodás ott technének számít, a tevékenység és az alkotás szolgálatában alkalmazott megfontolásnak. De a megfontolást már itt is a praxiszra és a poiésziszre tekintettel szemlélik.” A gondolkodás, hogy megmentse magát a maga önállóságában, persze theóriaként is kimondatik. De ez már csak visszahatás, mondja Heidegger. Ez a theórein nem az önmagában és önmagára szabaddá vált tekintet dolga, hanem a felmérõ, megítélõ pillantásé. Indoklásul elég, ha megnézzük a theóreó jelentésfelhõjét: megfigyel, megvizsgál, megszemlél (fõleg a katonai seregszemle értelmében), végignéz (ünnepséget), megítél, fontolgat, állami küldöttként utazik. A gondolkodás e teoretikus önvédelmébõl, önmentõ kísérletébõl eredezteti Heidegger a filozófiának azt az állandósult törekvését, hogy igazolja magát a tudomány elõtt. (Tanítványa, Gadamer az Igazság és módszer lapjain majd szintén innen indítja a vizsgálódást, amikor arról ír, hogy a szellemtudományoknak fel kell szabadulniuk a természettudományos megismerési módszer uralma alól.) “A filozófiát félelem keríti hatalmába, hogy tekintélyét és érvényét veszti, ha nem tudomány. (...) A lét mint a gondolkodás közege áldozatul esik a gondolkodás technikai értelmezésének.” Logikának azt a nyelvhasználatot nevezzük, amely szentesíti mindezt. A logika olyan teoretikus beállítottság, amely a létezõre nem az ember eredeti szemszögébõl irányul. Durván szólva: a logikai vizsgálódásnak semmi köze a léthez, mert az eredeti létre-irányultság az élet történõ megnyilvánulását veszi szemügyre, nem pedig annak statikus, puszta jelentésekbõl gyúrt, történelmietlen papírszobrait. A logosz logikává lett, mondja Heidegger, a lét már nem mondja ki magát a filozófiában. A logosz logikává lett, punktum: gyanúsan sommás vélemény ez. Bevezetés a metafizikába címû írásában Heidegger végigköveti a nyelvromlást. A folyamat azonban a logika kifejezés etimológiájának vizsgálatával is nyomon követhetõ. Tudtommal maga Heidegger nem tárta fel a folyamatot, pedig érdemes végigkövetnünk, mert rendkívül tanulságos.
A logosz fõnévbõl elõbb melléknév lesz, majd a latin logica formájában ismét fõnév, de a latin fõnévben már valami egészen más szilárdul meg. A logosz (mint lét- és beszédfogalom) a legõsibb idõktõl fogva õrzi a benne megnyitott létezõt. A logoszból azonban Platón és Arisztotelész munkássága során logiké tekhné lesz. A logiké a logoszból képzett melléknév, amely ekkor olyasvalamit jelöl, ami a beszédhez tartozik. Itt már nem arról van szó, amit a logosz mint fõnév megnevezhet, nem arról a létrõl tehát, amit a szólás megnyit, hanem arról, amit a szakszerû, kutató pillantás a dolgokról való beszédhez tartozóként összegez. A logiké tekhné vagy episztémé logiké kifejezésben szereplõ logiké melléknév mindannak tárháza lesz, ami a dolgokkal kapcsolatban a megbeszélhetõségbe bevonható. (A módszer uralma már itt, a filozófia e korai idõszakában jelentkezik.) A melléknévben és a szintén a logoszból képzett határozószóban (logikósz) összegyûlõ szakszerûség azután a latin nyelvben logica formájában fõnévvé szilárdul. Ez a megképzõdés már csak azokat a nézésirányokat õrzi meg szakmailag odatartozóként, amelyek a megbeszélhetõség módszeruralmának technikai kritériumából merülnek föl. A logikában mint fõnévben tehát már nem a logosz által megnyitott lét gyûlik össze, hanem mindaz, ami e megnyílás perifériáján módszerként feltorlódott. A logika így lett az értelem szabályainak tudománya, amelynek feladata a helyes következtetés fogalmának szabatos meghatározása, valamint törvényeinek feltárása. Kantig és Hegelig a logika formális funkciója tartalmi elemekkel keveredett, de már ekkor is elkülönítették a két terrénumot. A 19. század végén azután megszületett a modern logika, amelyben már nincs helye ismeretelméleti kérdéseknek. A létezõrõl való beszéd szabályainak rendszere ekkor végleg formalizálódott, tudománnyá vált. 
A logika azonban, és annak alapszabályai, a létezõre mint olyanra vonatkozó kérdés esetén nem adhatják meg a mértéket, mondja Heidegger, mert már a klasszikus logika is képtelen rá, hogy a létezõre vonatkozó kérdést egyáltalán megértse, nemhogy meg is válaszolja. A kérdezés, az “õs-ugrás” (Ursprung) képessége a tudomány mezején megmerevedett. Heidegger a megértés pillanatnyiságát, kairosz-jellegét hangsúlyoza, amely mindig kivonja magát bármilyen nyelvi logika általánosító ereje alól, és történõ kinyilvánításban áll, amelynek következtében csakis a Dasein felõl értelmezhetõ. “A kérdés azonnal elveszíti rangját egy olyan emberi-történelmi létezés körében, amelytõl idegen a kérdezés mint eredendõ hatalom.”

A nyelv hangoltsága

Mit tehetnénk, hogy a nyelvet kiszabadítsuk rabságából, hogy kijussunk a teória és logika bûvkörébõl, és újra szigorúan gondolkodjunk, vagyis nem a tudományos fogalmak mesterséges egzaktságának jegyében, hanem a lét igazságának közelében maradva? Fölmerülhet, hogy viszsza kell térnünk “magukhoz a dolgokhoz”, ahogy azt Heidegger tanítómestere, Edmund Husserl javasolta fenomenológus-palántáinak. Ezek szerint az eredendõ, nyelv-elõtti tapasztalatot kell megvalósítanunk. Így kerülhetünk a nyelv mögé, és talán kiköszörülhetjük a csorbát, és tiszta lappal kezdhetünk mindent. Csakhogy ilyen nincs. A nyelv technizáltsága faktum, amitõl nem tekinthetünk el; a “nyelvromlás” történetét nem tekinthetjük hibának vagy anomáliának. Ráadásul a tapasztalat sosem kerülhet a nyelv háta mögé. Mert – és ez a heideggeri hermeneutika transzcendentális alaptétele – a tapasztalat eredendõen nyelvi.
A nyelv a tapasztalat lehetõségfeltétele, és mint ilyen, az ember létmódja. Az emberlét már minden tapasztalás elõtt nyitott. Ha ez a nyitottság nem volna, akkor a delphoi jósda hármas imperatívuszának leghíresebbike (Ismerd meg magad!) értelmetlen volna. A Lét és idõ lapjain Heidegger e nyitottság hármasságát fedi fel: hangoltság, megértés, beszéd. A jelenvalólét mindig rá van utalva a hangoltságra. A megértés mindig hangolt. Afölött, hogy a világnyitottság hogyan jelenik meg a hangoltságban, nem a jelenvalólét dönt, a jelenvalólét csak “tere” ennek a nyitottságnak. Ez a faktum nemcsak mindenféle akarat korlátját jelenti, de azt is, hogy a nyitottságban megjelenõ világhorizont – mint a megjelenés érdekelõttes mikéntje – véges. Heidegger az elsõ, aki a világ végességének megértéséhez közel került. Husserl, aki az “a priori végtelen birodalmáról” és az ezt célba vevõ epokhéról és redukcióról beszélt, azért nem volt képes rá, mert nem tudott a metafizikai szubjektivizmustól (és/vagy objektivizmustól) megszabadulni. A husserli fenomenológiai redukció nem képes átvilágítani az intencionalitás létmódját, mert az epokhé során épp azt helyezi zárójelbe (a “világot” mint az élmény közegét), amitõl nem volna szabad eltekinteni. E transzcendentális rövidlátás következménye azután, hogy Husserl vizsgálódásai a metafizikában, a mesterségesen kiépített létszférák (az ideák és a zárójelbe helyezett empíria) kettõsségének fogságában maradnak. Érdekes megvizsgálni nyelv és beszéd viszonyát a heideggeri létmegértésben. A nyelv ontológiai fundamentuma a beszéd, mondja õ. A nyelv megromolhat, de a beszéd nem. Nyelv és beszéd “ontológiai szakadéka” nyitja meg azt a teret, amelybe beleállva a nyelvromlás faktuma a létkérdésre való tekintettel elbeszélhetõ. A nyelvet legyõzheti a nyilvánosság diktatúrája – és le is gyõzi: a nyelvek története a folyamatos süllyedés, romlás történeteként is elmondható –, de fundamentálisan az akárki (das Man) sohasem ronthatja meg a világnyitottság artikulációját. “A szó kezdetben a léthez tartozik.” Megható, amikor “nyelvõrök” végzik küldetéses munkájukat a tévében vagy a rádióban, és tisztogatják a romolgató apparátust, de ennek a tevékenységnek semmi köze ahhoz, amirõl itt szó van. Hiszen õk nem a beszéd, hanem a nyelv (a nyelvészet, a grammatika, a logika, a nyelvfilozófia) talaján állnak. Az a veszély, amirõl õk beszélnek, nem éri el az ember lényegét. Ha elérné, a nyelvõrök tudnák, hogy az emberi lényeg folyamatosan veszélyben van, ez a veszélyeztetettség azonban a jelenvalólét létszerkezetéhez, közelebbrõl a nyitottság fenoménjéhez tartozik.

A mondható lét

A lét nyelvbéli elrejtõzésének folyamatát úgy követhetjük nyomon, ha elõbb megvilágítjuk lét és mondás viszonyát. Lámpásunk az a Metafizikából származó mondat, amely Heideggerre – még gimnazista korában – Franz Brentano disszertációjának mottójaként talál rá, és amely késõbb, hermeneutikai vizsgálódásai során Heidegger lélekvezetõje lett: To on legetai pollakhósz. A mondat hagyományos latin fordítása: Ens dicitur multipliciter, azaz: A létezõt sokféleképp mondjuk. Ez a megoldás azonban, mondja Heidegger, meghamisítja az eredeti mondást. Mert az eredeti mondatban a legó ige mediopassiv infinitivusban áll. Mivel a medium mint igenem aktív jelentése mellett az alanyra történõ vonatkozást is kifejezi, a mondat alanya nem mi, emberek vagyunk, akik activ nemben kimondják a létezõt, hanem a létezõ, amely kimondja magát. A mondat eredeti jelentése tehát a következõ: A létezõ sokféleképp mondódik/mondja magát. Ferge Gábor A költészet mint a lét nyelve a filozófia és a teológia határterületén címû csodálatos könyvében (amely Heidegger költeményeinek mellékleteként jelent meg) felhívja a figyelmet arra, hogy a mondatban szereplõ pollakhósz határozószó rímel az arisztotelészi négyességre (tetrakhósz). Heidegger a mondattal szembesülve rátalált egy kérdésre: vajon mi az a többértelmûen mondható, amin az arisztotelészi létezõ négy értelme alapul? Ez az ontosz on, a létezõ léte. A logosz ebben a kérdezésben a lét értelmét jelenti. Ha nem magát a létet. A létet, amely többféleképp mondható, és amely töbféleképp jelenik meg. Ti esztin to on hé on? – kérdi Arisztotelész, azaz: Mi a létezõ mint létezõ? Ez a szókratészi/platóni ti esztin kérdése. A dolgot meghatározni akaró emberi akarat kérdése. Platónnal, mondja Heidegger, a logosz a mint-valami hálójába került, a filozófia ezután a meghatározás tárgyaként konstruálja a létezõt, amely már puszta jelentésként jelenik meg, mint-valami. Ez a mintstruktúra a létvesztés helye, mondja Heidegger. Az mindenesetre a létezõk mint-struktúráját követve is tetten érhetõ, hogy a lét sokarcúsága és a létezõ mondhatóságának sokfélesége összetartozik. A lét beszél: ez az õsi kapocs. Arisztotelész filozófiájában azonban már nem a lét mondja ki magát valamiféle eredendõ gondolkodásban, hanem az elbeszélhetõség dönt arról, van-e lét. A logosz logikává lesz, és ami nem vonható be a logikává kristályosodó logosz technikai rendjébe, az nem létezik.

Hérakleitosz

A nyelvi “létvesztés” három állomását (Hérakleitosz, Platón, Arisztotelész) most kövessük nyomon: kíséreljük meg felderíteni, hogy mire gondoltak õk, amikor a logosz szót kimondták, és hogy a szó jelentésváltozásai hogyan illeszkednek a heideggeri “elbeszélésbe”. Nem énrám, hanem a logoszra hallgatván bölcs dolog elismerni, hogy minden egy. Ezt mondja az i. e. 6. század közepén született epheszoszi Hérakleitosz. Itt a logoszra mint felsõbb instanciára hivatkozik, amelynek szavával egybeesik ugyan, amit õ mint bölcselõ mond, de amelynek tekintélye mégis eredendõbb. (Ugyanez a gesztus figyelhetõ meg Parmenidész esetében, aki tankölteményében az istennõvel mondatja el saját tanait. Talán a filozófia hajnalán a bölcselõ-individuum még nem tartott ott, hogy saját igazságát külsõ, magasabb hatalomra való hivatkozás nélkül közölni merje. Mindezek ellenére az egyéni belátáson alapuló gondolkodás már követelgeti a magáét: “Ésszel ítéld meg, amit tõlem hallottál” – mondja Parmenidésznek beavatása után az istennõ.)
Kirk és Raven szerint Hérakleitosz filozófiájában a logosz a dolgok arányos elrendezésének módszere, vagy annak egységesítõ kifejezése, amit másképpen a dolgok szerkezeti tervének is nevezhetnénk. A kifejezés tehát a mérték vagy az arány értelmében vehetõ. Ugyanakkor Hérakleitosz logosznak nevezi a dolgok alkotóelemét is, ami sok esetben a tûzzel mint kozmikus elemmel azonos. De a logosz azonos az istennel is, akiben az ellentétek egysége lobog. A világrend mértéke, a tûz, az istenség, a logosz: összetartozó lényegek. Az isten: nap-éj, tél-nyár, háború-béke, elteltség-éhség; úgy változik, mint [a tûz], midõn füstölõszerekkel keveredik, és az egyesek illata alapján kapja neveit. Az isten benne van minden ellentétben, amely az emberi elnevezések (a nyelv) alapja. (Kérdés, hogy amikor az isten változik, az csak neveire vonatkozik-e, vagy bensõ változáson megy át. További kérdés, hogy amit Hérakleitosz gondolt, az mennyiben feleltethetõ meg valamely panteista elképzelésnek. Gyaníthatóan semennyiben, sõt: a hérakleitoszi “minden egy” tételének semmi köze az orphikus panteizmushoz, hiszen nem anyagi egységet fogalmaz meg. Semmi köze Zeusz orphikus, testrészenkénti leírásához.)
Az ember nem bír igaz ítélettel, csak az isten. (Ez a gondolat teljesen görög: amikor az ember helyesen ítél, akkor az isten ítélt általa.) Amikor az emberek megneveznek ellentétpárokat, nem találják el az igazságot. Az isteni eredetû és természetû igazság a nyelvben csakis az ellentétek egységének felismerése által áll elõ. Innen közelítve is igaznak bizonyul a logosz heideggeri elemzése, amely felhívja a figyelmet arra, hogy a logosz a legó (= gyûjtök) igébõl származik, s mint létfogalom az eredendõ összegyûjtöttséget jelöli. A logoszban az emberi nyelvben ellentétekké hasadó elvek egybegyûlnek. Hogy az emberi elnevezések alapja az egység szétbontása, az arra enged következtetni, hogy a nyelv elszakadt a logosztól, azaz a léttõl. (Azt a kérdést, hogy ha a nyelv elszakadt a léttõl, akkor magát az elszakadást hogyan lehet elmondani és megérteni, nem vizsgálja Hérakleitosz. Ahogy azt a metakérdést sem, hogy ha mindez igaz, akkor saját beszéde milyen létszinten állhat.) Az i. sz. 2. században élt szkeptikus filozófus, Sextus Empiricus szerint Hérakleitosz úgy gondolta, hogy az ember akkor lesz értelmes, ha az isteni logoszt a légzéssel magába szívja. Kirk és Raven megjegyzik, hogy Sextus Empiricus Hérakleitosz-értelmezése a szkeptikus episztemológia talaján áll, ráadásul õ Hérakleitoszt sztoikus forrásokból ismerte, de mégis érdemes idézni ezt a szöveget, mert gyönyörû: Álmunkban megfeledkezünk magunkról, de éberen visszanyerjük eszméletünket. Az alvás során ugyanis, amikor az érzékelõnyílások becsukódnak, a bennünk levõ elme el van választva attól, ami az õt körülvevõben vele rokon természetû, és csak a légzésen mint valami gyökéren keresztül marad összenõve vele; így elválasztva elménk leveti magáról emlékezõképességét. De fölébredve az érzékelõnyílásokon mint megannyi ablakon keresztül ismét kileskelõdik, és összetalálkozva az õt körülvevõvel, újra felölti értelmét. Az “õt körülvevõ” jelentheti az aithért, a levegõ, a lég felsõ, tüzes égi szféráját, amellyel a lélek a korabeli hit szerint kapcsolatban van, és amellyel halála után egyesül, de jelentheti az e szférával rokon természetrendezõ elvet, amely ugyanakkor a léleknek a kozmoszhoz hasonló tûz-természetét is ápolja: a logoszt.
A logosz, mondja Heidegger, a lét eredendõ összegyûjtöttsége. Hérakleitosz fragmentumait elemezve a logoszról megállapítja: “1. Sajátja az állandóság, a maradás; 2. akként létezik (west), mint az együtt a létezõben, a létezõ együttje, a gyûjtõ; 3. mindaz, ami történik, azaz létbe jön, ennek az állandó együttnek megfelelõen áll ott; ez a mûködõ. (...) A logosz itt sem értelmet, sem tant nem jelent, sem pedig »egy tan értelmét«, hanem az állandóan magában mûködõ, eredendõen gyûjtõ összeszedettséget.”
Hérakleitosz azt mondja: a logosz a lét alaptörvénye, amit azonban sokan már képtelenek felismerni. Az írás elterjedésének korában vagyunk, a hallott szó kezdi elveszteni hatalmát, az ember egyre inkább az írásra, a látott szóra figyel. Ahogy a hangzó szó szóképpé lesz, a mentalitás is átalakul: a lét alapja is valami hangzóból valami képivé változik. A phüsziszbõl, a létbõl idea lesz, mondja Heidegger. És Platón filozófiájának már az idea a centrális fogalma, az eredendõ kép, amelybõl a létezõk csak részesednek. És az ideából való részesedés, a methexisz foka szabja meg, hogy egy létezõ mennyiben számít létezõnek. Ez a képi létkezelési attitûd kapcsolódik össze a logikává lett logosz tudományával, s merevedik metafizikává.

Platón Az i. e. 5. században a logosz, mint jelölõ, hármas jelöltcsoport összefüggéseit gyûjti egybe. Ezek a következõk: legein, noein, einai, azaz a nyelv és a nyelvi leképezés területe (itt a logosz beszéd, elmondás, állítás, tárgyalás, érv jelentésben áll), a gondolatok területe (ebben a körben megértést, gondolkodást, megfontolást, belátást, okoskodást, magyarázatot jelent), valamint a megmutatkozó világ és a benne foglalt létezõk területe (ekkor a szó szabályt, lényeget, szerkezeti elveket, természettörvényt jelöl). E területek szüntelenül átjátszanak egymásba, színezik, gazdagítják egymás jelentéskörét.
A logosz preszókratikus felbukkanásai e referenciális összeolvadásról tanúskodnak. Parmenidész a 8. fragmentumban éppen a logoszba foglaltan veszi azonosnak a gondolkodást, a létezést és a beszédet (amelyeket az i. e. 485 körül született Gorgiasz már világosan elkülönít).
A logosz jelentéskörei az i. e. 5. század végén elválnak egymástól, ám ez nem jelent nyom nélküli szétválást. A három referenciális mezõ még sokáig egybering, és bár a logosz szövegbeli jelentése egyre kiélezettebb, annak auráját még sokáig e hármas jelentésösszefüggés színezi. (Némileg még a bibliai koinéban is, mely egyébként a logosz jelentésfelhõjét Jézus alakjában rántja össze.)
Hogy Platón a logoszt (fõleg) milyen értelemben használja, arról eligazítást nyújthat a Theiaitétosz néhány szöveghelye:
Tén meta logu aléthé doxan episztémé einai, tén de alogon ektosz episztémész.
Vagyis: Azt mondta, hogy a megindokolt igaz vélemény maga a tudás, a megindokolatlan viszont kívül esik a tudáson. (201d)
A logosz ugyanilyen értelemben szerepel a következõ helyeken: 202c, 206c. A 208b-bõl kiderül, hogy a nemtudás (anepisztémén ón) ellentéte a helyes vélekedés (ortha de doxadzón). Itt már a pontosság (orthotész) az igazság kritériuma. A “logosz szerinti”, azaz megokoló magyarázat definíciója:
Logon ge ekhón meta orthész doxész. Tén gar dia tu sztoikheiu hodon ekhón egraphen. Én dé logon hómologészamen.
Magyar fordításban: Úgy, hogy a helyes véleményen túl bírna a megokoló magyarázattal is. Hisz egészen az alapelveknek megfelelõen írta le a dolgot. Márpedig abban állapodtunk meg, hogy ez a megokoló magyarázat.
A megindokolt helyes vélemény tehát a tudással azonos. Eddig jutunk el, amikor a kutatás kudarcba fullad, és a dialógus Szókratésze kijelenti, hogy nem tudhatjuk, mi a tudás, mert az alapelemekkel nem lehetünk tisztában. (Amikor az alapelemek tudhatóságát cáfolja, Platón bevet egy szójátékot: Szókratész ugyanis a hangot, a betût és a szótagot hozza fel példának. A sztoikheion egyaránt jelent hangot, betût és õselemet.)
Azon túl (vagy inkább azon innen), hogy a tudásról nem tudhatunk semmit, az indoklásként vagy magyarázatként értett logosz itt három mozzanatot jelenthet:

1.	Az ember a saját gondolatát a hangjával – igék és fõnevek kimondása által – napvilágra hozza;
2.	Az alkotóelemek ismerete, az alapok átlátása;
3.	Az ismertetõjel megadása, a differentia specifica ismerete.

A dolgok azonosságának és különbségének felismerésének útja az, ha meghatározzuk õket a logoszon keresztül. Itt a logosz – fõleg, amikor Platón többes számban használja (dia logón) – jelenthet egyszerûen beszélgetést is, de az egyes számú meta logu kifejezés a dolgok megokoló, kifejtéssel párosult megnevezését jelöli. (Ám végül ez sem bizonyul elégségesnek: a tudást magát a logosz segítségével sem sikerül Szókratésznak és beszélgetõtársainak meghatározniuk.)

Arisztotelész A logikával foglalkozó tudósok büszkék Arisztotelészre, mert õ a logika megapítója. Õ dolgozott ki elsõként egy olyan elméletet, amely bizonyos következtetési osztályokon belül megadja a helyesség kritériumát, és ezt õ a matematika módszerét követve fogalmazta meg. Arisztotelész lefektette a fogalom, az ítélet és a következtetés elméletét és alkalmazásait. Éppen ez Heidegger kritikájának oka. Arisztotelész filozófiájában azokat a tárgyakat vizsgálja, amelyek vizsgálatának modellje egy olyan szemlélet, mely “hétköznapi” tárgyakkal foglalkozik. Ezek a tárgyak poiészisz által állnak (elõ) a gondolkodás fényébe, így jutnak a létezõségbe (uszia), és így lesznek szellemi birtokunkká. (Az itt létfogalommá váló uszia eredeti jelentése: birtok, vagyon.) Az ilyen tárgyak megértését azután a logiké tekhné, a dolgok logikai megközelítésének mestersége állandósítja az episztémé, a tudomány birtokaként.
Arisztotelész írásaiban már kialudt az a költõiség, amely Hérakleitosz és Parmenidész töredékeibõl süt, és még Platón mûveiben is pislákol. Ez sem véletlen, hanem annak a jele, hogy Arisztotelész nyelve már nem a lét szólításában él, ontológiája pedig a világot nem az emberi élet felõl, hanem élettelen külvilágként, a mozgatott létezõk eszméjét követve beszéli el. Ebben az irányultságban “az ember nem emberlétében értelmezett, hanem mozgatottságában, amely alól bölcsessége (szophia) sem kivétel” – írja Ferge Gábor fentebb idézett könyvében.
Az arisztotelészi ontológia alapfogalmai, a dünamisz és az energeia – amelyek potentiaként és actusként az egész nyugati metafizika létszemléleti horizontját a mozgás tekintetében beállítják – a mozgatott-lét alapeszméjében gyökereznek, és a létezõt az arisztotelészi logosz – mint kijelentés-fogalom – ebben a megszólítottságában határozza meg. Az arisztotelészi mozgáseszmény itt, a logoszban szakad el nemcsak a parmenidészi moccanatlan léttõl, de a hérakleitoszi változás világától is, mert míg a preszókratikusok felfogásában a logosz moccanatlan (vagy a mozgalmasságot jótékonyan egységesítõ) alapelvként, õs-szabályként õrizte és határaikban (peirar) ölelte a létezõket, addig itt már csak annyi feladata van, hogy meghatározza, leírja, kövesse egy elõre adott módszer szerint.
A módszer görögül: methodosz. Ez a szó összevonás eredménye: meta hodosz. Amit meta hodosz, útja szerint követünk, azt csakis az elõre kijelölt úton érhetjük utol. Arisztotelész metodológiája a létezõket nem phainomenonként, hanem elõre meghatározott módon szólítja meg, és ez a módszer azután évezredekre meghatározza az ontológia történetét.
Arisztotelész szerint a kijelentésként értett logosz nem más, mint ami igaz vagy hamis lehet. A kijelentéssé vált logosz már nem a lét elrejtetlenségének történése, hanem a létezõ léte fölött bizonyos módszer szerint ítélõ bíró. Õ dönt az igazságról, és ami nem igaz, annak nem lehet léte. A logikává vált logosz átvette az uralmat a létezõ fölött, a létkérdés lezárult. Arisztotelész véglegesen elszakadt attól a kezdettõl, amely egyben a végsõ (mert a “lényegi történelem” végére esik). Ez a kezdet lezárult, a ráépülõ metafizikai ontológia révén elfeledetté vált, de – a nyelv, a logosz titkos életereje folytán – mindig újra és újra adódik, és ha az ember veszi a fáradságot, és az áramló kezdetbe belehelyezkedik, megértheti, mire gondolt az utat megnyitó Heidegger, amikor ezt írta: “Egy olyan nyelv szavainak örökösei vagyunk, amely a nemgondolt búvóhelye, és amelyben sorsunk rejtõzik és feltárul.”

A kezdet homálya, Parmenidész

Annak, hogy a megértés terminusaiként a noein és a theórein nyomult elõtérbe, az lett a következménye, hogy a létezõ tárggyá alakult, a lét elhomályosult, a “létezõ létévé” vált, valaminek a valamijévé. Amikor Arisztotelész a Metafizika lapjain a legigazibb tudásnak azt nevezi, amely képes az okok megadására, akkor a létezõket elõállítottként veszi számba, és a létkérdés kérdezése helyett azokat “az elõállító tevékenységre való visszanyúlással” próbálja rögzíteni. Heidegger korai írásaiban Parmenidész ontológiáját is úgy látja, mint amihez a poiészisz megértése szolgálhat vezérfonalként. Késõbb úgy gondolta, hogy a létfelejtésnek magából a létbõl kell erednie, hogy tehát a lét eleve mint elfelejtett adódik. Az elrejtetlenségre azonban rátalálhatunk, mert kezdetben – gondolja ekkor Heidegger – még nem vonta magát lepelbe. Ez a kezdet a preszókratika kora volt; elsõsorban Hérakleitosz és Parmenidész írásai lehetnek nyomozati anyagaink.
Új meglátásainak fényében Heidegger újraértelmezi Parmenidészt. A híres mondat, to gar auto noein esztin te kai einai értelme most a to auto átértelmezésének tükrében módosul. Az auto jelentése: ugyanaz, önmaga. Hogy melyik jelentését veszi fel, azt az dönti el, hogy jelzõi vagy állítmányi szórendben áll. Mivel itt jelzõi szórendben áll, jelentése: ugyanaz. A létezés ugyanaz, mint a gondolkodás. Heidegger a szót alanyként értelmezi, amelyre állítmányként vonatkozik az einai és a noein. Ebben az értelemben a mondatot valahogy így olvashatnánk: Az ugyanaz egyszer létezõként, másszor gondolkodásként van/jelenik meg. Észrevesszük, hogy itt ugyanaz a sokféleség köszön vissza, amelyet Hérakleitosz töredékeiben a logosz gyûjt egybe? Ugyanazt érezzük, amikor a híres parmenidészi utakról olvasunk. Ahogyan nemlétezés nincs, úgy létrejövés és pusztulás sincs, csakis a létezés. A létrejövés pozíciója azonban ingatag: habár nem létezik, mégsem semmi:

Hát nem mozdul a lét, nem lesz és el sem enyészik, kezdete-vége sehol sincsen, miután az Igazság létrejövést-múlást eltávolított közelébõl.

A létrejövés tehát nem nemlétezõ, hanem eltávolított. Egyszer így, másszor úgy jelenik meg. A látszat rokona. E látszatok mögött azonban ott a csöndesen lobogó logosz.
Életének utolsó másfél évtizedében azonban fordulat áll be Heidegger gondolkodásában. Ekkor már nem Platónt és Arisztotelészt látja a létvesztés fõbûnösének. Már nem arról van szó, hogy a lét azért rejtõzik, mert valamikor az igazság logosza orthotésszé, a kimondás helyességévé merevült. Az alétheiát, a lét elrejtetlenségét most már úgy látja, mint ami a kezdetektõl fogva homoiósziszként, hasonlóságként tételezõdik. A metafizikus dualizmus tehát már a preszókratikában jelen volt. “...Nem tartható fenn tovább az igazság lényegi megváltozásának tézise sem, azaz hogy az igazság az elrejtetlenségbõl helyességgé változott.” A görög filozófia hajnala tehát már az eltévelyedés korszaka volt.
Egyetlen gondolkodót menekít ki az általános eltévelyedés csapatából: Parmenidészt. Az õ írása még õrzi a lét fénylõ értelmét. Ehhez a meneküléshez persze az kell, hogy Heidegger az alétheia egzisztenciálontológiai fényében értelmezze át a töredékeket. “A fénylés nyugodt szíve a csend helye, csak ebbõl eredõen adódhat olyasmi, mint a lét és a gondolkodás összetartozásának lehetõsége.”

Epilógus

A mai filozófia a görög fogalmiság talaján áll. A görög szellemi világ azonban letûnt, alapfogalmainak létértelme kialudt, és olyan interpretációs rétegek ülepedtek rá, amelyek a lét kérdését hozzáférhetetlenné tették. Mindezek ellenére a görög létfogalmak jelentésiránya – ha a formalizációs hagyományt megfelelõ módon bontjuk le – újra elsajátítható. Ehhez az kell, hogy a görög ontológia alapfogalmait újra “görög módon elgondolva”, uralkodó értelmezettségüket fellazítva a gondolkodás alaptapasztalata felé vegyünk irányt. A hermeneutika alapfeladata – amit Heidegger a Lét és idõben az ontológiatörténet destrukciójaként jelöl meg – az, hogy jelen alapmozgásaiban mûködve megnyissa a visszatérés “radikálisan történelmi” útját. Ez a legmélyebb, valódi, élõ historizmus, amely nem merevedik zárt interpretációs formákba, és amely – ellentétben a historista akarat hagyományával, amely, miközben a történelmi esemény minden addiginál mélyebb megértését tûzte ki célul, a történelembõl éppen magát a történelmet igyekezett számûzni – a szellemet, “a lét lényegéhez kötõdõ, eredeti módon hangolt, tudó eltökéltséget” visszajuttatja oda, ahová tartozott, mielõtt intelligenciává kövült volna.
A létkérdés kérdezésének, elfelejtésének és anamnésziszének hagyománya, a filozófiai gondolkodás egymásra épülõ reflektív rétegei, a rétegek között való tájékozódás és iránykeresés az “eredeti” létértelem felé: ez olyan kérdezésben tartja az embert, amelynek elágazásai és kapcsolódási pontjainak csillaghálója egyetlen (meta)kérdést rajzolnak ki: hogyan állunk a hagyománnyal? A múlt-jelen-jövõ hármasságának egylényegûségét megpillantó ámulat kérdése ez. Hogyan él bennünk a történeti-tényleges élet lehetõsége? Miképpen engedhetjük, hogy ez az ámulat és általa ez a lehetõség mélyülõn fenntartsa magát? Merre mélyül egy lehetõség? Hogyan õrizhetjük meg a megõrizhetetlent, amely bennünket, nyomorult egy-napig-élõket, tehát megõrizhetetleneket õriz?
Határkérdések ezek, amelyeket elfeledve, megtagadva is õrzünk. Ennek pedig az az oka, hogy a nyelv nem vesztette el kapcsolatát a léttel. Ezek a határkérdések nem úgy illeszkednek a gond-struktúrába, ahogy “hétköznapi” kérdéseink. Ez utóbbiak válaszra várnak, a határkérdések azonban olyanok, amelyekre hétköznapi válaszaink várnak. Kijelölik, hogy meddig terjed az a – mindig kérdések által táguló – válaszvilág, amelybe a jelen gondolkodóiként beleélhetjük magunkat. Növekvõ végességünk õrzõi ezek a jótékony, néma, válaszainkat dajkáló dadák.