Ökotáj, 41–42. sz. 2009. 4–8. o.

MOLOCH

Amikor máglyára küldött gyerekekkel áldoztak a kánaáni isteneknek – Molochnak szolgáltatták ki õket. Jahve Mózes szavain keresztül tiltotta meg ezt az áldozási formát a zsidóknak:
“Magzatodat ne add oda, hogy elégessék a Moloknak. Meg ne gyalázd istened nevét. Én vagyok az Úr! ” (Mózes III, 18: 21)
“Mondd meg Izráel fiainak: Ha Izráel fiai közül vagy az Izráelben tartózkodó jövevények közül valaki odaadja gyermekét a Moloknak, halállal lakoljon: kövezze meg az ország népe. Én is ellene fordulok az ilyen embernek, és kiirtom népem közül, mivel a Moloknak adta gyermekét, és ezzel tisztátalanná tette szent helyemet, és meggyalázza szent nevemet.” (Mózes III, 20:2-3)
Azonban a zsidók Salamon és néhány õt követõ király uralkodása alatti idõben több alkalommal is visszatértek a bálványimádás ezen formájához. Eleven gyermekeket égettek meg az isten oltárán vagy a neki szentelt bronzszobrok oldalán, miközben a szertartást irányító papok zajjal, kiáltozással és dobszóval fedték el az áldozatok sikolyát.
Moloch (Melek) a sémi nyelvekben eredetileg királyt jelentett. Az idõk folyamán azonban ez a név az arabok, a kánaániak és a karthágóiak által imádott istenségek nevévé vált, és alakja összefonódott Baál-istenség alakjával is.
Más népek mitikus hagyományaiban is találunk példát hasonló kegyetlenségû kultuszokra. Minotaurosz például az év bizonyos idõszakaiban nap mint nap megkövetelte a fiatalokból álló áldozati adagját. A jól ismert Kronosz-történet is ennek az áldozati formának egy példáját adja, azzal a különbséggel, hogy Kronosz saját gyerekeit falta fel.

Moloch alakjában kétségtelenül az irigy, bosszúálló, könyörtelen zsarnok, a trónbitorló alakja sûrûsödik egyetlen õsképbe. Azé az úré, aki megköveteli alávetettjeitõl a legvégsõ engedelmességet is. Magához vehette az összes javaikat, nem ritkán még a gyermekeiket is, két halálnemet ajánlva fel számukra: a háború általit, vagy az áldozatit.
A mindenható király õsalakjához kapcsolódó, folyamatosan jelenlévõ kegyetlen fenyegettetés természetszerûleg alakította ki az uralkodó kényének-kedvének teljes mértékben kiszolgáltatott alattvalók abszolút engedelmességét.

A modernitásban Moloch a zsarnok és pusztító állapot szimbólumaként él tovább.

Áldozat, áldozás

1.

Az áldozat általánosságban a földi dolgokról való lemondást és az istenség/lélek szeretetében ezáltal megvalósuló feloldódást szimbolizálja.
Feláldozott fiatal lányok és fiúk szinte minden hagyományban elõfordulnak, melyek közül a legismertebbként talán Ábrahám és Izsák példája említhetõ.
Agamemnon esete – mely szerint a görögök szerencsés átkelését Trójába csak Iphigénia feláldozása biztosította – az áldozásban rejlõ ambivalenciára hívja fel figyelmünket. Agamemnon feláldozta Iphigéniát, de az emberáldozat nem az orákulumoknak való teljes engedelmességrõl és tiszta hódolatról szólt, nem az isteneknek való õszinte felajánlást fejezte ki, hanem sokkal inkább az élõk bosszúvágyát, hiúságát és elégtétel iránti vágyukat.

Az áldozás gyakran egyfajta cserét testesít meg, mely által az áldozatot bemutató befolyásolhatja a teremtõ szellemi energiát. Ez azon a meggyõzõdésen alapul, hogy az embernek hatalmában áll az anyagi erõk által és közvetítésükkel hatást gyakorolni a szellemi erõkre.
Ebben a cserében minél értékesebb a felajánlott tárgy, annál nagyobb a visszakapott szellemi energia – függetlenül az adott tisztító vagy engesztelõ áldozat konkrét végkimenetelétõl. Az áldozat fogalmában, illetve az áldozás folyamatában e szimbólum valamennyi formája megjelenik: mivel az anyagi vagyon ekkor a szellemi jólétet szimbolizálja, az anyagi jellegû áldozati adományok jutalmát szellemi ajándékok képezik – az áldozat értékének jogos és pontos kiegyenlítéseként. Az áldozati szertartás erkölcsi értéke ezen az anyagi-szellemi cserekapcsolaton alapszik (ez azonban késõbb, az áldozás mágikus céllal történõ alkalmazása során nagymértékben gyengül).

2.

Az Ószövetségben az áldozat bemutatása az isteni fensõbbség ember általi elismerését szimbolizáló tett. Az áldozásnak a héber gondolkodásban sajátos jelentése van, hiszen az élet vállalása teljes mértékben elsõbbséget élvez a halállal szemben. Ezért az élet feláldozása, a mártíromság csak akkor jelenthet értéket, ha általa az isteni egységben megnyilvánuló magasabb élet nyer tanúságot.
A héber kultúrában az emberáldozatok tiltottá váltak, és állatáldozatokkal helyettesítõdtek. Az aszkétikus rendekben sem a gyakran pszichés elfojtással is járó testi szükségletek feláldozásáról, feladásáról van szó. Az áldozathozatal nem lehet a természet megcsonkítása, mert a lélek és a test között egység van, egymást kölcsönösen segítve kapcsolódnak össze. Ez az egység azért is intenzív és bensõséges a héber kultúrában, mert hitük szerint a vér a lélek anyagi hordozója.
Az emberáldozat jelentésének, értékének megítéléséhez mindig a valódi mögöttes szándékot kell mérlegelni. Például a megalázottság gõgjébõl eredõ – gyakran mazochizmushoz vezetõ – önfeláldozás éppen ellentétes a szeretet teljességével, ezért hatalmas bûn.
Ugyanakkor azonban ha az istenség kéri az emberáldozatot, azt gyötrelmek árán is kötelezõ teljesíteni. Ebbõl a szempontból alapvetõ fontosságú Ábrahám és Izsák története. Ábrahám beleegyezett egyetlen fiának feláldozásába, az isten iránti elkerülhetetlen kötelességének tartva azt. Bár fájdalmát nem tagadta, hite mégsem hagyta el – szenvedése megrázó próbatétel volt. Ezzel szemben Sára, aki nem tudta elviselni a gondolatot, hogy fia meghalhat, olyan felfokozott állapotba került, amely saját halálát okozta.

3.

A kelta hagyományokból mindmáig fennmaradtak az áldozás õsi elnevezései (ír: idpart, gall: aberth, breton: aberzh). Ezek alapján a kelta nyelv egykori “Atebertá”-ja etimológiailag valószínûleg felajánlást jelentett.
E hagyományból a hagiografikus irodalmon kívül nem találhatók egyértelmû utalások véres áldozati szertartásokra, ezért az ilyen adatok általánosító értelmezésekor körültekintõ óvatossággal kell eljárni. Az ókori szerzõk közül Julius Caesar leírásai között találunk feljegyzéseket hatalmas vesszõbõl font emberi alakokról (amelyek az áldozáshoz kiszemelt bûnös emberekkel voltak megtömve. A ford. megj.). E feljegyzések szerint az egykori rítus központi aktusát ezek meggyújtása képezte, vagyis élve égették el a bûnösöket.
Az elsõsorban ókori szerzõknek köszönhetõen fennmaradt szórványos emlékek tanúsága szerint megállapítható ugyan, hogy az emberáldozatok minden bizonnyal a kelták vallási rendszerének részét képezhették, de csupán kivételesnek számíthattak, és néhány jól meghatározott szertartásra korlátozódtak. Ezen adatok alapján nagy valószínûséggel az áldozati szertartás mágikus gondolkodásában gyökerezõ szimbolikus értékû “helyettes-állítás” volt az általános.
A további – például hármas: tûz-, vízbefojtásos- és akasztásos – áldozásokról szóló beszámolók inkább csak érthetetlen mitikus adatoknak tûnnek. Az ír királyokról szóló – a szakrális királyság mûködésével összefüggõ – történetekben találunk példákat a hármas, rituális királygyilkosságra. Ezek lényege a királyhalál áldozati jellegében ragadható meg. Ezek a történetek – melyek szerint a királyok az égõ palotáikban égtek el, vagy mézsörrel, sörrel, esetleg borral teli kádba fulladtak – a druidák uralkodásának idejébõl valók. Mivel a királyok áldozati halálában a két fõ elem, a tûz és a víz, vagyis a máglya és a szent ital játszottak fõ szerepet, ez az áldozási forma megtisztulási rítus is lehetett. (Ez a rítus a szakrális királyság szerves része volt. A kelták hite szerint a királytól függött az emberek jóléte, így nem engedhették meg, hogy az uralkodó megöregedjen és legyengüljön, veszélybe sodorva ezzel az egész népet. A ford. megj.)
Az áldozati szertartásokat a legmagasabb társadalmi ranggal rendelkezõ druidák vezették. Jelenlétük és irányításuk – a rítus mozdulatlan “éltetõ elemeként” vagy a szertartás konkrét lebonyolítóiként – nélkülözhetetlen volt az áldozati szertatásoknál. Az írországi kereszténység térhódításával párhuzamosan a druida szervezet fokozatosan megsemmisült. Rítusaik, szerepeik és kiváltságaik örökösévé a filiknek nevezett osztály vált, amely túlélte a keresztény hittérítés elsõ, meglehetõsen erõszakos idõszakát. Ezek a filiknek nevezett druida-utódok örökítették át a kelta szóbeli hagyomány áldozási formákra utaló emlékeit is. (A filiknek – akiket gyakran költõknek fordítanak – nem volt bizodalmuk az írott szó iránt, így hatalmas mennyiségû költeményt tartottak fejben. A ford. megj.)
Szimbólum
4.

Az antik görög kultúrában az áldozat a vezeklés, a megtisztulás, a megbékélés és az engesztelõ könyörgés szimbóluma. Kétféle áldozat is létezett aszerint, hogy azt az égi vagy alvilági isteneknek ajánlották-e fel.
A görögök hite szerint az égi istenek a világos színû állatokat, míg az alvilági, földmélyi istenek a sötét, fekete színû áldozatokat kedvelték. A szertartásaik során az oltárt az áldozat torkából feltörõ vérrel öntözték. A halottak és a khtonikus istenek a nekik felajánlott teljes állatból lakomázhattak, hiszen az áldozat egésze megillette õket. Más áldozási formák alkalmával az áldozati szertartást végzõk elõbb különválasztották az isteneknek felajánlott részt a belsõségektõl, majd a maradék húst szétosztották a jelenlévõk között.
Az áldozat bemutatása szigorú szabályok szerint zajlott. Ennek részét képezte, hogy az áldozást irányítónak a szertartás végeztével vissza kellett vonulnia, és tilos volt maga mögé pillantania. A szertartás ideje alatt õ nem volt alárendelve sem magának az áldozási folyamatnak, sem az isteneknek, így lehetett kiemelt közvetítõ szerepe az áldozat bemutatásában. Az áldozati aktus központi jelentõségû szereplõje – az áldozat maga – vált az adott isten eszközévé, és biztosította a közösség kérésének jótékony elbírálását.

Az egyiptomi szentélyek falain többször is megjelennek a fáraó által lemészárolt emberek képei. A történészek ezek alapján arra a feltételezésre jutottak, hogy talán emberáldozatok nyomaira bukkantak Egyiptomban. Ennek ellenére – bár ezek a festmények már a történelmi idõkben keletkeztek – mindeddig nem kerültek elõ konkrét bizonyítékok, amelyek valóban alátámasztanák ezt a vélekedést.
Ezek a véres jelenetek sokkal inkább a királyok gyõzelmeit szimbolizálják. A szentélyek falain talált képeken ugyan megjelenik az istenektõl való segítségkérés, mégsem emberáldozatok bemutatásáról vallanak a rítusok. A gyõzelem szimbolikus jeleneteinek ilyen képi megfogalmazása mágikus hatalommal bírt, hiszen hitük szerint amit megjelenítettek, annak be kellett következnie. Az elképzelt és ekképpen megfogalmazott gyõzelmek a valós gyõzelmeket elõlegezték meg. Eszerint valószínûleg inkább egy kinyilvánított, kifejezésre juttatott belsõ kép, elgondolás, szándék kivetítésérõl volt szó.

5.

Az áldozat más kontextusban inkább a belsõ gyõzelem, a felülemelkedés lehetõségének ünnepe. Erre példaként Mithrász híres jelenete említhetõ. A perzsa eredetû római mítosz szerint Mithrász megfékezte, majd feláldozta az õsi bikát.
A mítosz központi jelentõségû bikaáldozási rítusával a jungiánusok is foglalkoztak. Értelmezésük szerint a jelenet, bizonyos dionüszoszi rítusokhoz hasonlóan, az ember szellemi természetének gyõzelmét jelképezi az emberi természet bika alakjába sûrûsödõ állatiassága, ösztönléte fölött.

Az egyetlen érvényes áldozatot a lélek minden dicsõségtõl való megtisztítása jelenti, amelynek állandó szimbóluma az ártatlan bárány.

Forrás: Jean Chevalier–Alain Gheerbrant: 
Dictionnaire des Symboles
(Paris, 1973-1974, Shegers)

Fordította: Márkó Zsuzsa