Ökotáj, 39–40. sz. 2008. 208–219. o. 

ÖKOKÖNYVTÁR

Rovatunkban tematikus válogatást közlünk az óbudai Selyemgombolyító épületében mûködõ könyvtár állományából, friss beszerzéseibõl.
A könyvismertetõket Bogdán Éva és Malecz Attila készítette.

PARADIGMAVÁLTÁS?!
Kultúránk néhány alapvetõ
meggyõzõdésének újragondolása
Szöveggyûjtemény. Szerk.Takács-Sánta András
Budapest, 2007, L’Harmattan, 72 o.

Aligha van kiút a jelenkor környezeti válságából, ha nem vizsgáljuk felül azt az alapvetõ kulturális meggyõzõdésrendszert, amely az emberiséget akarva-akaratlanul is a természeti környezet permanens kizsákmányolására, az élõvilág elpusztítására ösztönzi. Ennek az idõszerû világnézeti váltásnak, vagy tudományosabban szólva: paradigmaváltásnak a lehetõségeit latolgatják a Fenntarthatóság és globalizáció sorozat ötödik könyvecskéjének írásai. Egy új ökológiai paradigma térhódításához mindenekelõtt olyan általános alapvetéseket kellene megkérdõjeleznünk, hogy “a több mindig jobb”, hogy “az emberi történelem a folyamatos fejlõdés krónikája”, hogy “elegendõ tudás birtokában irányítani tudjuk bolygónkat”, vagy hogy “a gazdasági növekedés jó dolog, amit fenn kell tartani”. A szerzõk ezeknek az állításoknak inkább az ellenkezõjét támasztják alá, néhol meghökkentõ következtetésekre jutva. Például hogy a bio-, reform- és natúrtermékek fogyasztói környezetpusztító munkahelyeken keresik meg e drágább termékek árát, vagy hogy a modern embert szembeállítva a vadászó-gyûjtögetõ társadalmak emberével, kiderül, hogy utóbbiak nemcsak a biológiai környezettel szemben kíméletesebbek, hanem saját magukkal is. Mindössze napi három-négy órát dolgoznak, és idejük nagy részét beszélgetéssel, pihenéssel, közös ünnepléssel töltik. Vagyis szabadon élvezik az életet, ami a mai nyugati társadalmak megvalósíthatatlan vágyálma csupán. Végsõ soron a fogyasztás visszafogása segíthetne csak rajtunk – üzeni a könyv, megelõlegezve a fogyasztáskorlátozó állami intézkedések elfogadhatóságát.

A FEJLÕDÉSELMÉLET ÉS
A FÖLDÖN KÍVÜLI ÉLET KÉRDÉSEI
Manréza Szimpózium – 2006
Budapest, 2007, Kairosz, 209 o.

Az igazságot keresõ ember a lét titkait kutatva jut el a hithez – vagy a tudományhoz. A két megközelítés nem feltétlenül ellentétes egymással, mi több: sokan keresik a dialógust a természettudomány és a vallás között. A Vatikáni Obszervatórium és az ELTE Csillagászati Tanszék eddig két szimpóziumot rendezett a világnézeti egység kialakulásának elõsegítésére. Míg a 2004-es elsõ konferencia a fizikai világ fejlõdésével foglalkozott, két évvel késõbb az általános fejlõdéselmélet kérdései kerültek elõtérbe. A 2006-os szimpózium elõadásainak szövegeit tartalmazó kötetben igazi tudományközi diskurzus zajlik. A fejlõdéselmélet történeti vázlatát követõen a csillagászok a Naprendszerben fellelt anyagok fejlõdésérõl és az ebbõl levonható következtetésekrõl, az “életbarát” és a “finomhangolt” univerzumról, a lakható világokról, a földönkívüliekrõl, a mesterséges intelligenciáról és a “logikailag szükségszerû” Istenrõl beszélnek. A biológus az élet eredetének kutatásához alkalmazott új módszerekrõl, tudományterületekrõl számol be. A filozófus az “értelmesen tervezett” élet evolúciós elméletét mutatja be, megkülönböztetve azt a kreacionista tudománytól. A teológus a bibliai teremtéstörténet értelmezésénél felhívja a figyelmet arra a lényegi különbségre, amely a természettudományok és a teológia módszertana, tárgya és célja között fennáll. Végül a fizikus-filozófus jezsuita tartományfõnök javaslatot tesz az evolucionizmus és a keresztény hit között feszülõ ellentmondás áthidalására: bár a természettudomány önmagában, a hit nélkül nem talál rá Istenre, viszont a mai mûvelt keresztény elfogadhatja, hogy az élõvilág és benne az ember az élettelenbõl fejlõdött ki “az evolúciós törvények által, mert e törvényeket Isten beleteremti a természetbe”.

Csemez Attila:
TÁJTERVEZÉS – TÁJRENDEZÉS
Budapest, 1996, Mezõgazda. 296 o.

A tájban minden mindennel összefügg. Az ember hasznosítani akarja a tájat, de egyidejûleg szeretne benne “rekreálódni”: esztétikai benyomásokat szerezni, élményekkel telítõdni. E törekvések nem mindig egyeztethetõk össze, és akkor még nem beszéltünk a táj “érdekeirõl”, netán védelmérõl. A tájrendezés bonyolult összefüggések, sajátos tevékenységek láncolata: együtt értelmezi, súlyozza és fejleszti környezetünk ökológiai, technikai és vizuális adottságait. Csemez professzor munkája a szakterületet átfogóan ismertetõ elsõ hazai szakkönyv. Nevezhetnénk tankönyvnek is, de ez inkább csak az elsõ részre igaz. Itt található a történeti és nemzetközi áttekintés, a tájtípusok és tájhasználati módok, valamint a magyarországi tájtervezési gyakorlat összefoglalója. A könyv második felében konkrét feladatok megoldását segítõ esettanulmányokat rendezett logikus rendszerbe a szerzõ – az egyedi eseteket az általánosítható elvekig vezetve. Ezek az elvek a tájökológiai, a tájhasználati, a tájképi, a mûszaki és a gazdaságossági szempontok szintézisét jelentik. A professzor célja a tájrendezésben rejlõ széles körû lehetõségek feltárása volt, és ezt nyilván nemcsak az egyetemi hallgatók kedvéért tette. Az esettanulmányokból kiolvasható gyakorlati és elvi ismereteket a területfejlesztéssel és -rendezéssel, vagy a táj- és környezetvédelemmel foglalkozó bármely szakember hasznosíthatja.

Ariel A. Roth:
GYÖKEREINK
Kapcsolat a tudomány és
a szentírás között
Budapest, 2003, Advent Kiadó. 422 o.

A legtöbben úgy vélik, hogy a természettudományt képtelenség összekapcsolni a szentírással – néhányan mégis megpróbálják. Ariel A. Roth is ezt teszi, ám a Bibliában leírt történések tudományos magyarázata helyett szépen sorra veszi az evolucionizmus állításait, és csak néhol konfrontálja ezeket a teremtéstan tételeivel. A Gyökereink címû könyv lényegében az evolucionizmus tételes kritikája, de olyan kritika, amelyet a tudományon nevelkedett ember csak egy természettudóstól fogadhat el. Ariel A. Roth, a Michigani Egyetemen szerzett biológiatanári diplomájával, a zoológiai doktorátusával, a Kaliforniai Egyetem kihelyezett tagozatain nyert geológiai, matematikai és sugárbiológiai képzettségével minden jel szerint átlagon felüli természettudományi jártassággal rendelkezik. Keresztény neveltetése mellett talán épp ez a mûveltsége vértezte fel õt – Huizinga szavaival élve – az önhitt természettudományos evolucionizmus átka ellen. Nem ez az elsõ könyve ebben a témában: több mint 140 eredetkutatási cikket írt, és 23 éven át szerkesztette az Origins címû folyóiratot. Ebben a könyvében lényegében minden olyan tudományterületen végighalad, ahol a fejlõdéselmélet bizonyítékokat keresett – az élõ szervezetek, egyáltalán az élet vizsgálatától kezdve a megkövült szerves anyagokon át egészen a geológiai bizonyítékokig. E tudománytörténeti utazásnak is beillõ munka során azonban egy percre sem hagy kétséget afelõl, hogy milyen bizonytalan lábakon is áll az a természettudomány, amelyre egész iskolai oktatásunkat alapoztuk.

Lányi András:
A GLOBALIZÁCIÓ FOLYAMATA
Budapest, 2007, L’Harmattan. 61 o.

Hogy a napjainkban javában zajló ökológiai katasztrófa nem választható el a globalizmustól, az már egyre világosabbá válik. Más kérdés, hogy a globalizációt sokan pusztán gazdasági folyamatnak, következésképpen szabadpiaci értelemben véve feltartóztathatatlannak tekintik. Lányi András ellenben velejéig politikai jelenségként kezeli a globalizációt, ahogyan a birodalmi jellegû világpiacot is, ahol nincsenek megfogható tulajdonosok és számon kérhetõ szerzõdések sem. Vagyis a világ jövõjét meghatározó politikai döntések manapság a demokráciától “biztos távolságban” születnek meg. A Fenntarthatóság és globalizáció sorozat elsõ írásában Lányi ezt a csapdahelyzetet vezeti végig, egészen a mindennapi televíziós szemfényvesztésig, ahol a médiahazugság Archimédesz-törvénye szerint minden zöld hír annyit veszít a súlyából, amennyi mûsoridõt a televíziós csatornákból ki tud szorítani. A gondolatot a szerzõ azután a sorozat második esszéjében (A fenntartható társadalom) viszi tovább, amikor is a globális egymásrautaltság világában élõ embernek a környezeti katasztrófa elhárítása érdekében tett, országhatárokon átívelõ, és a világpolitika viszonyait átrendezni igyekvõ erõfeszítéseit vázolja fel.

TERMÉSZET & BÉKE
KALENDÁRIUM
Szerk. Simonyi Gyula
Székesfehérvár, 2007, BOCS
Alapítvány. 158 o.

A bájos bébi, aki a borítón felnõtt férfinak való túrabakancsban tapodja a Földgolyót, már jelzi, hogy ez a kalendárium egy ökologikusabb életforma kialakításához igyekszik segítséget nyújtani. Ezért az anyagi kiadásaink mellett az idõráfordításainkat is belejegyezhetjük, sõt a nem-anyagi kincseinket is betervezhetjük az életünkbe. A hó végén kiderül, hogy mire ment el a pénzünk és az idõnk, és hogy mindez megérte-e. De persze egy valamirevaló kalendárium nem lehet meg népszerû-tudományos ismeretterjesztés nélkül. Ez a naptár a békés, harmonikus civilizációért élõket, olykor mártírokat és tanúságtevõket, vagyis olyan “szembeszegülõket” mutat be, akikrõl a hivatásos történelemírás szívesebben hallgat. Az év napjaihoz rendelt események is ezt a szempontot követik, így a szokásos jeles napok mellett politika-, vallás- és kultúrtörténeti eseményekrõl emlékezik meg mintegy lexikonszerûen a kalendárium. Kár, hogy a mûfaj hagyományaitól eltérõen hiányoznak belõle a novellaszerû, tanulságos olvasmányok. Ugyanakkor a tipográfia még az elkötelezett “zöld emberek” számára sem könnyíti meg a tájékozódást, és fõleg a naptár használatát.

Törõcsik Mária:
VÁSÁRLÓI MAGATARTÁS
Ember az élmény és feladat között
Budapest, 2007, Akadémiai Kiadó. 320 o.

Törõcsik Mária, a Pécsi Tudományegyetem tanára ismét nekilátott a fogyasztói trendek és a vásárlási szokások változásainak feltérképezéséhez, méghozzá úgy, hogy vizsgálódásának középpontjába magát a vásárlót helyezte. A hangsúly általában a változáson, a piaci ágensek számára nagyon is lényeges apró elmozdulásokon van. Az üzleti életbe is rendszeresen átránduló egyetemi tanárnõ azonban nagyívû tanulmányának lelkesült legelsõ mondatában – még az alany és az állítmány egyeztetésérõl is megfeledkezve – imígyen tágítja ki a szcénát: “Napjaink meghatározó élménye a kitágult fogyasztás, a sokféle termékhez való hozzájutás a korábbi idõszakhoz képest, hiszen ma a társadalom széles körében lehetõség van olyan termékek (vagy ahhoz hasonlók) megvásárlására, ami korábban csak a kiváltságosoknak adatott.” Ennek megfelelõen egy rendszerezõ, nagy mûrõl van szó, alapinformációkkal, tömeglélektani és közgazdasági kategorizálással. Ahogy a kötet alcíme is jelzi, a két végpont a praktikus és az élmény jellegû vásárlás, ahogy maga a fogyasztás sem mindig funkcionális, hanem valamilyen érzelmi indíttatású, például önmegnyugtató, önkifejezõ aktus. Hogy mi minden befolyásolhatja a vásárlói döntéseket, arra fõleg a cégek marketinges emberei lehetnek kíváncsiak, de persze tuti receptet ebben a könyvben sem találhatnak. Az biztos, hogy nem csak a reklám mozgatja meg az embereket, sokkal inkább a “korszellem” – ezt kell tehát befolyásolni a médiával meg a “trendi csoportokkal”. Egyébiránt viszont utána kell menni a vásárlónak, meg kell találni õt a maga szociális környezetében, testre szabott vásárlási “vadászmezõket” kell számára feltárni, és ott aztán kíméletlenül lecsapni reá. Ehhez pedig meg kell ismerni az életstílusát, ami a modern szociológia egyik kedvenc kutatási területe; értelemszerûen a könyvben összefoglalást kapunk a hazai és a nemzetközi életstílus-kutatások eredményeibõl is.
A vásárlási döntések algoritmusai talán tényleg csak a szakembereket érdeklik igazán, viszont a vásárlói típusokban nem nehéz felismerni embertársainkat (önmagunkat), sõt akár még fogyasztói társadalmunk kórképét is felfedezhetjük a mûben – még ha a szerzõnek nem is pont ez volt a szándéka.

AJÁNLÁSOK BUDAPESTÉRT
Mit várunk az önkormányzatoktól 2006 és 2010 között?
Összeállította Beliczay Erzsébet és Lukács András
Budapest, 2006, Levegõ Munkacsoport. 43 o.

A Levegõ Munkacsoport a 2006-os önkormányzati választások elõtt fogalmazta meg a fõváros fenn tartható fejlõdésére tett ajánlásait, mi több, még a polgármester-, illetve képviselõ-jelöltekkel kötendõ szerzõdéstervezetét is közzé tette. Ebben a jelöltek kötelezettséget vállalnának arra, hogy megválasztásuk esetén minden tõlük telhetõt megtesznek azért, hogy az ajánlásokban foglaltak megvalósuljanak – ha pedig nem ezt teszik, nyomban lemondanak a mandátumukról. Cserében a Levegõ Munkacsoport támogatja õket a választásokon. Azt nem tudni, hogy hányan éltek e lehetõséggel, és hányan adják vissza a mandátumukat, miután az ajánlások között például ilyenek olvashatók: “Az önkormányzatok a ciklus elején leltárt készítenek a közvagyonról és a társadalmi tõkérõl, és a képviselõtestület illetve a vagyongazdálkodásért felelõs szervek a ciklus végén elszámoltathatók a közvagyon alakulásával kapcsolatban.” Mindenesetre a jelöltek nagy felelõsséget vehettek a nyakukba, mivel az indítványozók legalább százötven ajánlást fogalmaztak meg az egészséges, lakható, biztonságos és nem utolsósorban tisztességesen vezetett fõváros megteremtése érdekében. Néhány részterületet részletesebben is elemeztek, és kijelölték a 2010-ig megvalósítandó feladatokat. Különösen a közlekedésnek szenteltek nagy figyelmet, pontosabban az autós közlekedés megakadályozásának, illetve a tömegközlekedés, a kerékpáros és gyalogos közlekedés támogatásának.

Ferenczi Ödön:
ÁRAMTERMELÉS NAP- ÉS
SZÉLENERGIÁBÓL SAJÁT
“MINI” ERÕMÛVEKKEL
Budapest, 2007, Cser Kiadó. 124 o.

Klímakatasztrófás és energiaválságos korunkban gyakran beszélünk a megújuló energiákról – de a gyakorlatban nem sokat kezdünk velük. Ez a szép színes fotókkal, szemléletes ábrákkal, praktikus tanácsokkal teli kis könyv viszont talán még a háziasszonyoknak is meghozza a kedvét egy kis otthoni nap- vagy szélerõmû beszerzésére. Persze elõbb még meg kell ismerkedniök a témában használatos szakkifejezésekkel, de a szerzõ ebben is segít mindjárt a könyv elején. Azután sorban bemutatja az alternatív energiaforrásokat és a kiaknázásuk lehetséges megoldásait. Közérthetõen, gyakorlati szinten ismerteti a “szigetüzemû”, tehát az elektromos hálózattól független rendszereket, illetve a közüzemi hálózatra visszatápláló rendszereket és azok megvalósítási lehetõségeit. Mivel a bemutatott áramtermelõ rendszerek túlnyomórészt a hazai kereskedelemben beszerezhetõ elemekbõl épülnek fel, a könyvet célszerûen a gyártók, a forgalmazók, a tervezõk és a telepítõk jegyzéke egészíti ki.

Lukács András – Pavics Lázár:
AZ ÁLLAMHÁZTARTÁS ÖKOSZOCIÁLIS REFORMJA
Javaslatok a 2006. évre
Budapest, 2006, Levegõ Munkacsoport – Lélegzet Alapítvány. 63 o.

A Levegõ Munkacsoport már több ajánlást is tett az államháztartás megreformálására. Ebben a tanulmányban ezeket foglalják össze néhány új elemmel kiegészítve. Ha azt nézzük, hogy 2006-ban a korábbi években alkalmazott megszorítások elvetését, vagy a külföldieknek nyújtott azon kedvezmények megszüntetését javasolják, amelyek nemzetgazdasági szempontból indokolatlannak, illetve kimondottan hátrányosnak bizonyultak – nos, úgy tûnik, hogy a döntéshozók egyelõre nemigen hallgatnak rájuk. Hasonló a helyzet azokkal a változtatási javaslataikkal is, amelyeket a legutóbbi költségvetési és adótörvényekkel kapcsolatban tettek meg. Kifogásolták például a hivatalos célra használt személygépkocsik használatának 3-ról 9 forintra emelt átalánydíját, valamint adó- és járulékmentes elszámolását. Ez az adócsalási mód immár hosszú évek óta általános napi gyakorlat, és a Levegõ Munkacsoport számításai szerint évente kb. 800 milliárd forinttól fosztja meg az államháztartást. A Pénzügyminisztérium 2007 végén levélben ismerte el, hogy mindeddig kísérletet sem tett annak megállapítására, mekkora összeget tesz ki ez az elmaradt adóbevétel. Az adótörvények és támogatások módosítására tett javaslatainak összesítésében a zöld szervezet is szerényen számolt: a személygépkocsi-használat szigorításától csupán 100 milliárdos bevételt remélt. Ugyanennyit várt a közbeszerzési törvény módosításától. Összességében 800 milliárdos államháztartási többletbevételt irányoz elõ az ökoszociális javaslatcsomag, amely a készítõi szerint a gazdasági stabilitás megteremtésével egyszerre javítaná a környezet állapotát, és oldaná a szociális feszültségeket.

NÉZZÜNK SZEMBE FOGYASZTÁSUNKKAL
Confronting Consumption
Szerk. Thomas Princen, Michael Maniates, Ken Conca
Cambridge, MA, 2002, The MIT Press. 382 o.

A tudósok, a politikacsinálók és az újságírók többsége elfogadja azt a közgazdasági tételt, miszerint a gazdaság végcélja nem más, mint maga a fogyasztás. Ugyanakkor egyre többen döbbennek rá, hogy az eddigi marginális korrekciós kísérletek (zöld beszerzés, újrahasznosítás, csekélyke technológiai módosítások) nem lesznek elegendõk a fenntarthatósághoz, miközben az értekezésekbõl látványosan kimarad a mértéktelen, felelõtlen fogyasztás számbavétele. A kötet a “fogyasztási problematika” fogalmi kijelölésével igyekszik a jelenséget a tudományos és közbeszéd fókuszába állítani, és a különbözõ megközelítések számbavételével megtörni azt a mélységes hallgatást, mely napjaink Amerikájának erõforrás-zabáló fékezhetetlen étvágyát öleli körül. A könyv elsõ része politikai és ökológiai gazdaságtani problémaként járja körül a fogyasztást, az individualizáció és az áruvá válás fogalmainak alapvetéseire helyezve a hangsúlyt. A második részben bevezeti a kiárnyékolás (a tényleges költségek elrejtése, nem ismerete, például az egykor dicsõített DDT, az azbeszt, vagy a CFC-gázok kései felismerésének mérhetetlen következményei) és az eltávolítás fogalmát (a termelés és fogyasztás fizikai eltávolodása, a közvetítõ kereskedelem, a költségek külsõvé tétele, a károk áttestálása, a környezetet károsító és a környezetkárosodást elszenvedõ különválása, a hulladéknak az azt elõállító fogyasztótól való minél távolabbi elhelyezése). Mindkét esetben a globalizáció kontextusában veszi szemügyre a transznacionális technológiai-termelési, szolgáltatási, értékesítési láncolatokat. Végül a harmadik rész ellenirányú tendenciákat, olyan új környezetkímélõ megnyilvánulásukat mutat be, mint a háztartások energia-önellátása, a helyi, kisközösségi (pénzpiaci valutákra át nem váltható) pénzeszközök bevezetése, a tudatosan vállalt fogyasztói önmérséklet, a reklámölõ “kultúrdzsemmerkedés” (www.adbusters.org), vagy a megtévesztõ reklámokkal szemben a fogyasztót valódi döntési helyzetbe hozó termékminõsítést (pl. öko-cimkék). A lelketlenül pusztító fogyasztást érzékenyen megállítani igyekvõ, a szónoki pózokon, a “Növekedés határai”-szerû érvelésen túllépõ (ámbár Donella Meadows emléke elõtt tisztelgõ) kötet végkövetkeztetése szerint a környezeti tudatosság egyik alapvetése ma a “megfontolt fogyasztás”, ezért napjaink ökológiai tudományosságát és mozgalmiságát egyaránt a fogyasztás kérdéseivel való állandó szembesítésnek kell vezérelnie.

ÚJ ESZKÖZÖK A KÖRNYEZET VÉDELMÉRE
Nevelés, felvilágosítás és önkéntes vállalások
New Tools for Environmental Protection.
Education, Information, and Voluntary Measures
Szerk. Thomas Dietz, Paul C. Stern
Washington DC, 2002, National Academy Press. 356 o.

AZ USA környezetvédelmi illetékesei úgy tartják, hogy a nagy kérdéseket rendeleti, törvényi úton érdemben sikerült rendezniük. Ugyanakkor aggodalomra adhat okot, hogy a környezeti politika eljutott egy olyan pontra, ahol az ilyen jogi megoldások alkalmazásának már egyre csekélyebb lehet csak a hozadéka. A nagy problémagócokat többé-kevésbé sikerült körülhatárolni és szabályozni, de idõközben a környezetszennyezés súlypontja a nagy, jól körülhatárolható forrásoktól elmozdult a diffúz kibocsátók irányába, ahol a szabályozás már jóval nehézkesebb és költségesebb. Ráadásul az USA politikai klímája a 70-es évektõl kezdõdõen úgy változott meg, hogy nemigen kedvez az ilyen direkt utasításos megoldásoknak. Így aztán az eddigi politika alternatívájaként, vagyis a szerkesztõk ötös klasszifikációja szerinti (1) jogi és (2) piaci típusú megoldásokon túllépve (utóbbiakra példa a kibocsátási kvótákkal való kereskedés), feltétlenül eljött az ideje az új eszközök ösztönzésének. Ilyenek a tanulmánykötet elsõ nagy részében taglalt, az egyénekre, a háztartásokra, a helyi kisközösségekre szabott (3) oktatási-nevelési és (4) tájékoztató programok, illetve a második fõ tanulmánysor témájaként: a magánvállalatoknak az egymással vagy a kormányzattal kötött szerzõdéseikben rögzített önkéntes programjai (5).
A kihívásokra válaszolandó az EPA (a Szövetségi Környezetvédelmi Ügynökség) Környezeti Nevelési Hivatala felkérte az USA Nemzeti Kutatási Tanácsát a téma körüljárására. A kötet az e célból és tárgyban 2000. november 29–30-án megrendezett mûhely-tanácskozás elõadásainak szerkesztett változatát adja közre. A tanulmánycsokor célja a csak mérsékelten sikeres eddigi eszköztár hatékonyságának elõsegítése volt.

Alister McGrath:
DAWKINS ISTENE
Gének, mémek és az élet értelme
Dawkins’ God. Genes, Memes, and the Meaning of Life
Oxford, 2005, Blackwell Publishing. 202 o.

A kötet a teológia és molekuláris biofizika oxfordi professzorának súlyos válaszcsapása korunk balos materializmus-szülte sztártudósának – a világ legismertebb ateistájaként számon tartott, vallásgyûlölõ Richard Dawkinsnak – az életmûvére. Az átlagolvasó számára is könnyen emészthetõ, jó stílusban megírt vitairat – úgy is, mint anti-Dawkins-i mûfajban az elsõ önálló kötet – úttörõként lendül frontális támadásba, amikor ízekre szedi Dawkins alapvetéseit a tudomány és a vallás konfliktusáról, a tudománynak a világ magyarázatában betöltött szerepérõl, az evolúcióelmélet “önzõ gén” hipotézisérõl, Istennek egyfajta lelki vírus mivoltáról. Megsemmisíti azt a primitív dölyföt, mely a tudománytörténetet Darwin elõtti és utáni korra osztja, s amely csupán azért tartja bocsánatosnak az amolyan Newton-félék Istenhez való hazatalálását, merthogy az még a “megvilágosodás” elõtti korok érthetõ eltévelyedése volt. Mindezek dacára a szerzõ nem veszi fel a fölényeskedés kesztyûjét, szerényen elismeri: Dawkins a valóban fontos kérdéseket mind feltette, de a helyes válaszadáshoz még bizony a két tábornak az egymással folytatott minõségi diskurzus terén is van mit tanulnia. A fölény mit sem segít. A kérdés Darwin után is kérdés maradt: van-e Isten, s vajon miben is áll az õ léte? Ha a táborok képesek egymásra figyelni, akkor meghallhatják a galaxisok énekét. De még az is lehet, hogy magát a mennyeket, amint az Úr dicsõségét hirdetik.

Arran E. Gare:
POSZTMODERNIZMUS ÉS A KÖRNYEZETI VÁLSÁG
Postmodernism and the Environmental Crisis
London, New York, 2003, Routledge. 192 o.

Bár az elmúlt két évtized során a környezettudatosság kétségtelenül sokat fejlõdött, szánalmas mindennek a kézzel fogható hozadéka. A kötet ennek az ellentmondásnak a magyarázatát és feloldását igyekszik elõsegíteni. Számba veszi az ökológiai válság mai kezelésének filozófiai mögöttesét, az ökológiai közgondolkodás fõ vonulatának kudarcát. Azt, ahogy a posztmodernizmus megkérdõjelezte egy két és félezer éves, progresszívnek hitt európai civilizációs történet alapját, a haladásba vetett hitet, vagy ahogy a marxistákhoz nagyon hasonlóan értelmezte a környezeti válság, a globalizáció és a modernista kultúra szétesésének összefüggéseit. A kultúrára orientált posztmodern, bár a népszerû-tudományos környezeti mozgalmakra rímelõen maga is egy civilizáció végnapjaira reflektál, eredeti formájában mégis alkalmatlan a környezeti kérdések kezelésére. A szerzõ alapvíziója a civilizáció-kritika egymástól különvált humán és reál vonulatának egy új típusú posztmodernitás kiformálásával való meghaladása. Érdekes kérdéseket feszeget, amikor esélyt lát a környezeti problémákat eredményesebben kezelni képes új világrend, világszemlélet kiformálására. Fel lehet-e például éleszteni a mára szalonképtelenné tett, ám a környezettudatosság szempontjából nagyon is kívánatosnak látszó nacionalizmust, úgy, hogy az ne társuljon fajgyûlölettel, etnikai villongásokkal és militarizmussal? Az új narratíva a nacionalizmusnak egy régiókra alapozó environmentalista válfajáról kell, hogy szóljon. De megszólítja a középosztályt is, mint az utolsót, aki még képes lehet kiragadni az irányítást a nemzetközi finánctõke kezébõl. A középosztály mézeshetei a felsõ burzsoáziával már véget értek, és ha tagjai nem állnak az élre az új korszak megteremtésében, akkor ahogyan a családi gazdaságok is felmorzsoltatnak, úgy rájuk sem várhat más, mint a proletariátus soraiba való süllyedés. Színre kell lépniük – a Római Birodalom kebelében e birodalom végnapjaiban gyökeret eresztett kereszténységhez hasonlatosan – az új igét hirdetõknek, akik nem várhatják be rendházaikba visszavonultan, míg a jelenlegi kultúra végleg összeomlik. Már most, amikor a “birodalom” még erõs és legyõzhetetlennek tûnik, el kell kezdeniük idegen testként is a jövõ építését. Nem elég a posztmodernizmus által gyakorolt kritika, egy új posztmodernizmusnak meg kell tudni mutatnia azt is, hogy mi jöjjön az aláhulló nyugati civilizáció után. (Néhány példa: Véget kell vetni a tõzsde, a piac, a kereskedõk uralmának; az antidemokratikus hatalomkoncentrációnak; a gazdagokat progresszíven, egy bizonyos jövedelem felett száz százalékos mértékben meg kell adóztatni. Vissza kell szerezni a nemzeti kulcsszektorokat, párhuzamosan kiszorítva a nemzetközi pénztõkét például a mezõgazdaságból is, mindezzel felszámolva azokat az erõket, melyek gazdasági és politikai kényszerek által az embereket saját környezetük lerablására szorítják.)
Egy ilyen harc azonban csak egy közösséghez való tartozás biztos tudata mellett lehet sikeres. Az új környezetvédõnek egyszerre kell elhallgattatnia a tudálékos közgazdászt és a civilizációt alapjaiban aláásó nihilistát is – egy olyan jövõképet meghirdetve, ahol a gyõzelem majd nem egy mozgalomé, nemzeté, vagy osztályé, hanem magáé az életé lesz.

Daniel Dayan – Elihu Katz:
MÉDIAESEMÉNYEK
Történelem élõ közvetítésben
Media Events. The Live Broadcasting of History
Cambridge, MA, 1994, Harvard University Press, 306 o.

A történelmi események élõ televíziós közvetítése, új mûfajt teremtve, globális rituálévá, egyszersmind komoly társadalomformáló erõvé nõtte ki magát. Képessé vált egyes nemzetek, sõt néha az egész emberiség apraját-nagyját egy azonos idõben a képernyõk elé szögezni. Ezen állítását a szerzõpáros modernkori néprajzi leírásokban fejti ki, olyan médiaeseménnyé emelt közösségi attrakciók elemzésével, mint az olimpiai játékok, Károly herceg és Diana esküvõje, a Holdra szállás, Kennedy elnök temetése, II. János Pál lengyelországi látogatásai. Tartalmukat tekintve az eseményeket három fõ dimenzió: a versenyek, a területi hódítások és a koronázások alapsémái mentén értelmezik – talán mert a három angol C-betûs kifejezés (contest, conquest, coronation) könnyebben megjegyezhetõ. Ezek az ún. alapforgatókönyvek, mintegy dramatikus megtestesülései a weberi ún. autoritás-típusok hármasának (racionalitás, karizma és hagyomány). Ezután a médiaesemények szereplõinek, a “szerzõdéses partnereknek” a fõ hármasát vizsgálják: a valóságos történés szervezõit és fõszereplõit (1), a közvetítést biztosító médiát (2) és magát a közönséget, a tévénézõk százmillióit (3). A közöttük mint partnerek között létrehozandó egyezség nélkül az ilyen világméretû televíziós események nem valósulhatnának meg ebbéli mivoltukban. Az eredeti nyilvános rendezvény a televíziós közvetítés belépésével nem egyszerûen módosul, vagy kiegészítõdik, hanem annak elõadása minden ízében a közvetítés igényei szerint kerül levezénylésre, ahol minden azt a célt szolgálja, hogy a jelenlét élményétõl ugyan megfosztott nézõ képes legyen az események teljes, a leglényeget érintõ átértelmezésével otthonából is az ünnep közvetlen részesévé válni. A médiaesemény létrejöttéhez ugyanis nem elég a tévénézõk hozzájárulása; aktív involváltságukra is szükség van. Az ünnep részeseivé kell lenniük, azaz a rutinból csatornaváltó, önmagát a saját világától távol álló hírek vagy fikciók által kikapcsoló, szórakoztató nézõnek egy elõzetes társadalmi rákészülési folyamat végeredményeként az ünnepre kell hangolnia magát, s annak dedikált részesévé emelkednie. És aztán megtörténhet az, amikor maga a rendkívüli események közvetítettsége válik a közvetített események alakítójává, gerjesztõjévé, mint ahogyan az az 1989-es kelet-európai rendszerváltáskor kitapintható volt. Valahogy úgy, ahogyan a törzsi népeknél a felsõ világ felé közvetítõ sámán az elõadásával vetítette bele a gyógyulást, a vadászsikert a gondjaira bízottak életébe. A tanulmány a médiaeseményekrõl leírtakat a hatásmechanizmus szemszögébõl értékeli, értelmezési keretekként használva a különbözõ médiakutatási és antropológiai iskolák optikáit. Következtetése szerint a nagy nyilvános rendezvények, események élõ közvetítése nemcsak átrendezte az abban részt vevõ szereplõk, vagyis a szervezõk, a közvetítõk és a közönség erõviszonyait, de legfõképpen átlényegítette magát a közvetített eseményt is.

KÖRNYEZETI KOCKÁZATOK ÉS A MÉDIA
Environmental Risks and the Media
Szöveggyûjtemény. Szerk. Stuart Allan, Barbara
Adam és Cynthia Carter
London, New York, 2000, Routledge. 278 o.

A modern társadalom olyan kritikus szakaszhoz ért, amikor a kockázatok új minõséget kapva már nem tarthatók ellenõrzésünk alatt. Nem kozmikus balesetekkel riogatjuk ma már egymást – azok a bizonyos szempontból még sikeresnek is nevezhetõ, nagyléptékû és komoly következményekkel járó (például humángenetikai) eredményeink adnak okot aggodalomra, melyeknek tényleges következményeit senki sem képes felbecsülni. Ugyanakkor egyre ellentmondásosabb az a mód, ahogyan a média és az általa hordozott direkt vagy bújtatott reklámok a közönség figyelmét a környezeti kérdések felé igyekeznek terelni, pontosabban ahogyan ezeket a kérdéseket a napozástól vagy a kergemarhakórtól kezdve a klímakatasztrófáig terjedõen tematizálják, áthangolják, tárgyalják. A tanulmányok szerzõi bemutatják a környezeti problémák tálalásának tájékoztató és szórakoztató aspektusa között érzékelhetõ feszültséget. Vizsgálják, hogy a média miként jeleníti meg a környezeti kockázatoknak az egymással is szemben álló szakértõk, vagy a laikusok által történõ értelmezéseit; azt a szerepet, amit a témák megválasztásában, illetve azok bemutatásában játszanak az olyan nyomásgyakorló csoportok, mint amilyen a Greenpeace, az “öko-harcosok” vagy a “zöld gerillák”. És felveti a kérdést, hogy amikor a média a mindennapi alapproblémák rovására túlhangsúlyoz bizonyos látványos történéseket, nem erõsíti-e tovább a hosszú távú problémák alábecsülésének általánosan terjedõ tendenciáját? Lehet, hogy közvetlen emberi környezetünk a telekommunikáció és digitalizáció nyomán eredeti értelemben véve már nem is létezik? Feloldódott a cíbertérben, így a természeti környezettel való interakciója is túlhaladott kontextus? Csupán egy számítógépes vírusok által fenyegetett és sms-üzenetek által élhetõbbé tett virtuális ökoszisztéma szereplõiként köszönünk vissza saját képernyõinkrõl?

KÖRNYEZETRÉGÉSZET
Elméleti és gyakorlati megközelítések
Nick Branch, Matthew Canti, Peter Clark, Chris Turney:
Environmental Archaeology. Theoretical and Practical Approaches
London, 2005, Hodder Arnold, 240 o.

A jelen és a jövõ környezeti változásait a múlt tágabb összefüggéseibe helyezõ sorozat (Key Issues in Environmental Change) ezen kötete az ember és környezete múltbéli kölcsönhatásait rekonstruáló és értelmezõ módszereket tekinti át és értékeli. Miután a kötet szerzõi nagy jelentõséget tulajdonítottak a tárgy minél mélyebb tudományos megalapozásának, ezért a környezetrégészet, mint viszonylag friss tudományág bemutatását követõen mintegy tankönyvszerûen egybegyûjtötték mindazt, amit a geo-archeológiáról (régészeti földtan), a bio-archeológiáról (régészeti növény- és állattan) és a környezeti archeológiában alkalmazott matematikai és kormeghatározási módszerekrõl tudni érdemes. Ezután számba vették, hogy a régészet ezen különbözõ válfajai, mint a környezeti régészeti vizsgálódások elengedhetetlen eszközei, külön-külön és együttesen hogyan mélyíthetnék el a múlt korok emberének ökológiai viszonyairól való tudásunkat. Mindezt a különbözõ régészeti tér- és idõbeli léptékek szerinti számtalan kutatás izgalmas példáival téve érzékletessé. A zárófejezet négy nagy esettanulmánya (a híres bronzkori doveri hajó maradványai, a Temze völgye, az ókori Mezopotámia öntözéses kultúrája, és a régésztársadalmat egyébként is leginkább megosztó, világszerte nyomon követhetõ nagytestû állatfajok, az ún. megafauna kihalásának vizsgálata) adja kézzelfogható példázatát ennek az integrált régészeti megközelítésmódnak. Nehezen hihetõ, hogy egy egyébként is környezettudatos olvasó e kötet áttanulmányozása nyomán ne érezne némi késztetést bekéredzkedni a régészek táborába.

Charles Taylor:
AZ ÉN FORRÁSAI
A modern identitás megteremtése
Sources of The Self. The Making of the Modern Identity
Cambridge, MA, 1989, Harvard University Press, 601 o.

A modernkori éntudat kialakulását vizsgáló filozófus szerzõ az énképben lezajlott változásokat nem valamiféle kártékony csapásként értékeli, hanem a jó, a moralitás meghatározása és elérése érdekében az idõk folyamán kifejtett erõfeszítéseink gyümölcseként. A régi, születési és vagyoni elõjogokhoz kapcsolt értékrendet részben vagy teljesen felváltja az elõjogoktól független hétköznapi lét (munka, szerelem, család) szerinti létezés, ahol a köznapi lét nem egyfajta alárendelt kiszolgálója a magasabb rendûnek (tudomány, mûvészet), hanem egy morális társadalom köznapi létének javát szolgálja. Így ebben az eszmetörténeti, erkölcsfilozófiai kötetében élesen visszautasítja a modernitás kritikusait, és óva int, nehogy szem elõl tévesszük a Szent Ágoston, Montaigne és Luther által hirdetett forradalom céljait, és veszélyeztessük az elért eredményeket. Az Én és a szellemiség, valamint a jó és a moralitás kibogozhatatlan kettõsének elemzését követõen izgalmas eszmetörténeti és történelmi áttekintésben mutatja meg, miképp formálta ki a hétköznapi, közemberi lét igenlése a modern éntudatot. Ezek alapján a modernkori szellemiség eredetének és kialakulásának leírásával a nyugati világ jelenkori identitástudatának mélyreható elemzését, megújított értelmezését adja. A szerzõ szerint a modernitás forrásaiban sokkal több a moralitás, mint azt elítélõi terjesztik. A baj csak az, hogy ez az erkölcsi gazdagság, az ügybuzgó hívek filozófiai nyelvezetének szegényessége miatt, többnyire rejtve marad. Kötetének fõ értelmét épp abban látja, hogy az egyoldalúságot megtörve magát a szellemiséget megmentse saját felkészületlen támogatóitól. Azon számosak szemében mindenesetre, akik európai civilizációnk válságáról, alkonyáról értekeznek, e vaskos, de szimpatikusan olvasmányos kötet a modernkori Nyugat szószátyár apológiája lesz csupán.

Donald Worster:
TERMÉSZETGAZDASÁG
Az ökológiai eszmék története
Nature’s Economy. A History of Ecological Ideas
New York, 1998, Cambridge University Press, 507 o.

A modern ökológia története jóval régebbre (a 18. századra) nyúlik vissza, mint hogy egyáltalán 1866-ban elnyerte volna a megnevezését. Közkeletû fogalommá csak a múlt század közepétõl, a környezet állapotával kapcsolatos aggodalmak kiteljesedését követõen tett szert. Így aztán sokan úgy érezhetik: egy, a semmibõl jött új tudományág, mely ráadásul már kultusszá is kinõtte magát. A könyv az ökológia történetiségének széles merítésû elemzése. Nem szûken vett szaktudományos nézetben, hanem az adott korok intellektuális horizontjába illesztve, mindenkor egy tágabb kulturális, gazdasági, filozófiai kontextusban érzékelteti a tudományág kibomlását. Az ökológia fejlõdése a 18. századi kezdetektõl jól tükrözte a társadalmakat leginkább foglalkoztató kérdések változását. A kultúránkban gyökerezik, hogy hogyan szemléljük az élõvilágot. Az ökológiára különösen igaz, hogy egy adott társadalom kultúrájának milyensége határozza meg alapvetõen tudományos hagyományait. A szerzõ visszafejti az ökológia-fogalom eredetét, számba veszi mindazokat a gondolkodókat, akik az idõk során alakították, és megmutatja, miképpen alakította e tudományág a természetben elfoglalt helyünk modernkori felfogását. Különösen a természet kezelésében tapasztalható drámai változásokra és azokra a személyiségekre összpontosít, akik megjelenítették és formálták is a mindenkori közvélekedést. A kötet részei az eszmetörténet egy-egy olyan epizódjához kapcsolódnak, amikor a környezeti gondolat jelentõs változáson ment keresztül. Így az elbeszélés részeként részletesen megismerhetjük az olyan nagyságok munkásságát, mint az egymástól eltérõ utat követõ õsatyák: a gyarmati szemléletû botanikus, Linné, és az árkádiánus, naiv lelkész, White (1. rész), a romantikus ökológia prominense, Thoreau (2. rész), Darwin, akinek köszönhetõen az ökológia felnõtt, de egyben komor, gyászos tudománnyá érett (3. rész). Majd jönnek a huszadik század kulcsfigurái, mint Clements (4. rész), vagy az organicisták és az ökoszisztéma-fogalom bevezetését is taglaló fejezetbõl Leopold, az ökológiai alapú Föld-etikájával. A második kiadás által beemelt 6. rész a 2. világháború utáni korszak kakofóniába torkolló ökológiájának tudományos – és új mozzanatként politikai mozgalmi – fejleményeit veszi számba (Carson, Lovelock, Odum). Egy ilyen üdítõen olvasmányosra sikeredett történeti visszatekintés azért is kulcs a mai ökológia megértésében, mert a tárgyalt paradigmaváltások nem vetették el mindenestül a természet-modelleket, hanem inkább továbbéltették azokat a mindenkori új látásmód szerves részeként.

A KÖRNYEZETSZOCIOLÓGIA KÉZIKÖNYVE
Handbook of Environmental Sociology
Szöveggyûjtemény. Szerk. Riley E. Dunlap és William Michelson
Westport, London, 2002, Greenwood Press, 602 o.

A szociológia egyik alfajaként, az ember és környezete kapcsolatát számtalan módon befolyásoló társadalmi-kulturális tényezõkre fókuszáló, mára intézményesült, felnõtté érett és világszerte gyökeret eresztett környezetszociológia épp nagyrészt e kötet szerkesztõinek és szerzõinek bábáskodása mellett, az 1970-es évek során alakult ki Észak-Amerikában. A látszólag szétesõen sokszínû tematika mögött a környezet – vagy szakszerûbben: az ökoszisztéma – által az emberi társadalom létezése számára biztosított hármas alapfunkció számításba vétele rejlik (az élet tere, az élethez szükséges erõforrások tárháza és a modern ipari lét melléktermékeként keletkezett hulladék felvevõje, elemésztõje). Ezek nyomán tapinthatók ki a mélyben valójában meghúzódó keresztösszefüggések. Bár idõközben számos jelentõs önálló munka íródott e tárgyban, az úttörõk szükségesnek érezték, hogy szülessen egy lehetõleg minél teljesebb körû összefoglaló kötet e sajátos tudományterületrõl. Különösen az egyesült államokbéli hõskorszak elsõ negyedszázadáról – egyben a sajátosan amerikai típusú szociológia lenyomataként is. Ez az iskola a nemzetközi átlagnál jóval empirikusabb, és nem annyira a nagy, globális kérdések foglalkoztatják, mint inkább a közepes léptékû, a gyakorlatban tesztelhetõ problémák, fejlemények – és a környezet fogalmát is tágabban értelmezi az európai iskolánál.
A 21 szerzõ tollából származó, specifikusan tematizált 15 fejezetben a tudományág jellegzetességébõl fakadóan is különválik a természeti és az épített környezet vizsgálata, a városias és a vidéki létformák elemzése, a természeti és a technológiai veszélyforrások és katasztrófák elemzése. Olvashatunk a kockázatok, a technológiák és a társadalom összefüggéseirõl, a globális környezeti változások emberi tényezõirõl, a környezet társadalmi és technológiai terhelésének értékelési módszereirõl, a környezeti félelmek fogalmi és mérési kérdéseirõl, az egyesült államokbéli ökomozgalmakról – és persze magának a tudományágnak az ellentmondásos fejlõdésérõl.
A környezetszociológia mint kimondottan tudományközi, a legkevésbé sem szûk látókörû megközelítés és módszertan sajnálatos akadémiai térvesztése tapasztalható. Ugyanakkor – a nem akadémiai terepeken járatos társadalom-és természettudományi ágak képviselõivel ápolt kitûnõ élõ kapcsolatainak köszönhetõen – a valódi problémamegoldást követelõ, gyakorlati közegben épp ellenkezõleg: a térnyerése, a beágyazódása állapítható meg. A kötet szerkesztõi szerint ebbõl a problémamegoldó képességébõl sokat profitál az egész szociológia, illetve a szociológiai betekintés révén maga az egészséges közjó is – és a szöveggyûjteményben bemutatott eredményeket a gyakorlatba átültetni szándékozók, vagy a felvonultatott témák további kibontására vállalkozó kutatók is.

Derek J. Wilson:
ÖT HOLOKAUSZT
Five Holocausts
Wellington, 2001, Steele Roberts Ltd., 470 o.

Wilson új-zélandi építész, a nukleáris leszerelés egyik kiemelkedõ szószólója, békeharcos. Az ezredforduló utolsó éveiben érdeklõdésének homlokterébe a vállalati szféra veszélyesen materialista, emberellenes profithajhászása került, az eluralkodott fogyasztóiság, az emberi (lét)minõség leromlása a szenvedés fokozódásával együtt – mindaz, ami e kötet tárgyát képezi. A meghökkentõ cím az Ekins-tõl kölcsönzött és kibõvített képalkotás szerint a militarizmusra, az elnyomásra, a gazdasági elnyomorodásra, a népességrobbanásra és a környezetrombolásra utal. Ezek a szerzõ szerint olyan mértékben rombolóak az életre, a humánumra és a jövõre nézve, hogy kiérdemlik a Holokauszt minõsítést, és ha gyors megoldást nem találunk, akkor már egyáltalán nem is lesz megoldás! A vizionált katasztrófákban az a közös, hogy valamennyi mögött kitapintható a globális mértékû önrombolás. Mintha valamilyen kollektív irracionalitás kerítette volna hatalmába az emberiség egészét egy titokzatos erõ hatására. Vagyis a megoldás, az összeomlás elkerülésének kulcsa épp itt rejlik: a józan, világos beszédben. Képesek vagyunk-e megfogalmazni az emberiség és a glóbusz valós érdekeit? A témafelvetés megragadhatatlanul komplexnek tûnhet, a szerzõ mégis erre a mindent átfogó, tiszta beszédre vállalkozott: az olvasókat egyenként felvilágosító és felrázó, már-már lázító kiáltványra. Nem akart mást, mint megértetni és mindenkiben tudatosítani a fenyegetettség mibenlétét, a világ jól felfogott érdekét. Talán csak szimpatikus naivitás, amikor azt reméli, hogy ha mindenki eljut a felismeréshez, azzal az önpusztító rendszer össze is omlik. És akkor – H. G. Wells szavaival élve – kiderül majd, hogy minden a múltban csak az ébredés elõtti álom. Hogy miben is áll maga a fenyegetettség, azt talán a sok döbbenetes és szellemes illusztráció között az a kis karikatúra világítja meg a legjobban, ahol az Exxon gazdasági vezetõi az USA elégedetten bazsalygó, kanapén révedezõ elnökét gyõzködik: “Mindent egybevetve úgy érezzük itt a cégnél, Elnök úr, hogy az emberiség túlélése egész egyszerûen nem gazdaságos.” Valóban, kár még több könyvet írni a tárgyban – ebben a mûben minden le van írva. Vagy elolvassuk és számot vetünk, vagy ne is áltassuk magunkat bíbelõdõ problémakezelési ötleteinkkel, tudományosan és politikailag korrekt féligazságokkal, azzal, hogy a jó szándékú politikacsinálók és tudósok mennyisége egyszer csak minõségbe csap át.