Ökotáj, 39–40. sz. 2008. 59–61. o. 

MISZTIKUS SZIMBÓLUMOK

Herbert Silberer:
OKKULT ÉS ALKÍMIAI SZIMBÓLUMOK
(Probleme der Mystik und ihrer Symbolik)
Miskolc, Hermit, 2004. 238 o.

“Miért szólalsz nékik példázatokban?” Örök kérdése ez a tanítványoknak, és rámutat a parabola értelmezésének sajátosságára, a párhuzamos olvasatok lehetõségére. A mester példabeszédei ugyanis mindig többrétegûek, ahogy a szent írások magyarázatai általában. Néha érthetetlenek, gyakran ellentmondásosak, meseszerûek, néha pedig megvilágosító erejûek. Így van ez mind a keleti, mind a nyugati tradícióban. És a tanítványok is ugyanolyanok: értetlenkedõk, összezavarodottak és az igazságra ráébredõk. A nyugati tradícióban leginkább a titkos tudományok mûvelõi használták a példázatokat. Mert a példázat jellemzõje, hogy egyszerre elfed és feltár, vagyis a parabola egyszerre a megtévesztés és a ráébresztés eszköze. A parabola jelentése: mellédobni. Nem mutat rá tárgyára, csak periférikusan megláttat. A parabola kizökkent, rákényszerít a megszokott gondolati sémák elhagyására, rákényszerít a világlátásom átértékelésére. Egy teljesebb, átélt tudást nyújt az enciklopédikus tudás helyett. A tudomány szerint nincs irracionális, csak megmagyarázhatatlan. A racionális pszichológia valójában racionalizált irracionalitás. Az igaz tudás átadása túlmutat a hiten és a dogmán: megadja a teret és az idõt, a lehetõséget a tanítványnak, hogy saját maga eszméljen rá a tanítás igazságára. Herbert Silberer (1882–1923) könyve, az Okkult és alkímiai szimbólumok is egy ilyen parabolával lép az olvasó elé. A magyar cím sajnos nem a legszerencsésebb, mert azt hihetnénk, hogy az okkultizmus és az alkímia külön mûvészeteket jelöl. Találóbb lett volna egy olyan elnevezés például, hogy “Alkímiai és más okkult szimbólumok”. Mert az alkímia – a mágiához és a kabbalához hasonlóan – a 16. században még a valóban titkos tanításokat jelenti, és nem pusztán azok vadhajtásait.
Maga a mû Magyarországon több szempontból is különleges és – a szó nem elkoptatott értelmében – hiánypótló. Egyrészt a témaválasztás, illetve annak megválaszolása miatt, másrészt a szerzõ személyének ismeretlensége okán. Silberer az igen szûk szakmai körtõl eltekintve teljesen ismeretlen a magyar olvasó elõtt. Ahhoz, hogy megismerjük a mûvet, elõzetesen a keletkezésének körülményeirõl és szerzõjérõl is szólnom kell. A téma egy késõközépkori alkímista traktátum pszichológiai értelmezése abból az idõszakból, amikor a pszichológia éppen csak elszakadt a filozófiától. Könyvét Silberer 1914-ben mutatta be. Alapját A rózsakeresztesek titokzatos alakjai a XVI–XVII. században címû, 1785 és 1790 között Altonában megjelent mû második füzetében talált parabola adja, melyet egyrészt pszichoanalitikus úton, másrészt a szimbolika, az alkímia és a hermetikus mûvészet segítségével, anagógiai (istenhez való felemelkedési) módon elemez. Maga a mû – ahogy Silberer is említi – hirtelen és irracionális tér- (helyzet-), idõ- és cselekményváltásaival teljesen álomszerû. Ezután az ekkorra már kidolgozott szisztémája alapján elemzi a parabolát, melyben még nem tud elszakadni teljesen Sigmund Freud libidó-elméletétõl, de hermetikus (inkább még misztikus-filozofikus) értelmezésében meghaladja Carl Gustav Jungot. De lássuk, hogy miben különböztek és miben hasonlítottak õk egymásra.
Mesterének, Freudnak teljesen egyoldalú libidó- (életerõ = szexuális energia) filozófiája és feldolgozatlan apakomplexusából fakadó vallásellenessége már a kezdeteknél elõre vetítette következetes tanítványaival (Silberer, Jung, Alfred Adler, sõt bizonyos értelemben Ferenczi Sándor) való késõbbi szakításának lehetõségét. Freud ugyanis egyáltalán nem tett különbséget a vallásosság (spiritualitás) és az okkultizmus (mesmerizmus, médiumitás, spiritizmus) között. (Ezt az egyoldalúságot ugyan öregkorában megpróbálta ellensúlyozni az életösztönt kiegészítõ, halálösztönrõl szóló elméletével, amit azonban még leglelkesebb hívei sem fogadtak el.) Jung, aki 1907. március 3-án találkozott elõször Freuddal Bécsben, így vall mestere szemléletérõl az Emlékek, álmok, gondolatok címû öregkori írásában: “Még élénken emlékszem rá, amint Freud így szólt: »Kedves Jung barátom, ígérje meg, hogy soha nem adja fel a szexualitás-elméletet! Ez a legeslegfontosabb. Tudja, dogmává kell tennünk, megrendíthetetlen bástyává.« Ezt olyan szenvedélyesen és olyan hangon mondta, mintha egy apa így szólna: »Fogadj meg nekem egyet, drága fiam: menj el minden vasárnap templomba!« Némiképp csodálkozva kérdeztem: »Bástyává – mi ellen?« Mire õ így felelt: »A fekete szennyáradat – egy pillanatig tétovázott, majd kibökte –, az okkultizmus ellen.« Mindenekelõtt a »bástya« meg a »dogma« rémített meg: mert hiszen dogmát, azaz vitathatatlan hittételt csak ott szokás felállítani, ahol egyszer s mindenkorra el akarják nyomni a kételkedést. Csakhogy ennek már semmi köze a tudományos véleményalkotáshoz, csakis a személyes hatalomvágyhoz.”
A freudi pszichoanalízis fõként a “szexuális nyelvet” kereste, hiszen az ilyen képzõdményeket elfojtott szexuális kívánságok vágyteljesítéseként értelmezte. Ezen a ponton – 1909-ben – vált külön Silberer, majd késõbb, 1911-ben Jung útja is Freudétól. A pszichoanalitikus és pszichopatológiai kutatások 1909-es és 1910-es évkönyveiben Silberer megállapítja, hogy a szimbólumok különbözõképpen értelmezendõk. Egyrészt meghatározhatóak képzetek és gondolatok tartalmaként, amelyek a vágyak tárgyát fejezik ki, másrészt a psziché állapotát mutatják. A szimbolika e második fajtáját a szimbólumok funkcionális kategóriájának nevezi, amely szimbólumok tehát olyan képeket adnak, amelyek a tudattalan állapotára, nem pedig annak tárgyi részére utalnak. Jung csak két évvel késõbb, 1911-ben jutott hasonló álomfelfogására. A tudománytörténet e huszadik századi – egy oximoronnal élve – “tudatos amnéziája” nem egyedülálló jelenség. Ahogy például Jules Henri Poincaré megelõzte az általános relativitás elméletének felállításában Albert Einsteint, vagy a Charcot-tanítvány Pierre Janet a tudattalan felfedezésében Freudot, úgy lépett elsõként, Jungot megelõzve, Herbert Silberer a mélypszichológia útjára, amikor megalkotta az elemi típusokról szóló elméletét. A nyugati tudománytörténet-írók “freudi elszólása” Poincaré, Janet és Silberer ismeretlensége.
A szimbólumértelmezés új módja tehát azonosságot mutat Silberernél és Jungnál. Mindketten elutasítják Freud és iskolája azon szimbólumértelmezési felfogását, amely csupán az infantilis-szexuális területre korlátozódik. Silberernél és Jungnál az infantilitás és regresszió értelmezése ezen túlmutat, és visszatér az emberiség primitív képi és szemléletes gondolkodási módjához. A freudi iskola csak a “honnan jövünk?” kérdésével foglalkozik – írja Silberer. A “hová megyünk?” kérdését viszont figyelmen kívül hagyja. Silberer szerint egy képsor (szimbólumsor) értelmezéséhez három értelmezési úton juthatunk el. Az elsõ a pszichoanalitikus mód. A második az anagógiai értelmezés, amely a hermetikus, vallásos természetû ideákhoz vezet. A harmadik a természettudományos értelmezés, amely középen, a pszichoanalitikus és az anagogikus között helyezkedik el. Silberer szerint a szimbólumokban háromféle tárgycsoport fejezhetõ ki. Elsõként a materiális szimbolika, tehát gondolatok és képzettartalmak. Másodikként a funkcionális szimbolika, vagyis a lélek struktúrája, ahogyan él és mûködik. Harmadikként pedig a szomatikus szimbolika, vagyis a testingerek. Véleménye szerint a képeket “bizonyos mértékig bensõvé tett típusokként” kell vizsgálnunk. “Elemi típusoknak” nevezi õket, és ugyanazt érti ezen, mint amit Jung archetípusoknak nevez. Silberer szerint: “Az elemi típusokban visszafele tekintve az infantilis képzeletet pillantjuk meg minden etikátlan gyökerével együtt, amit a pszichoanalízis tár fel; elõretekintve pedig olyan gondolati irányulásokat észlelünk bennük, amelyek valamely célhoz vezetnek…” Ezt a módszert Freud az analitikus tények újraértelmezési kísérletének nevezte.
Míg a gyengébb lelki alkatú Silberer késõbb öngyilkos lett, addig a lelkileg erõsebb Jung az elszakadás nehezebb útját választotta, és az archetípusok mélypszichológiájának megalapozójává vált.
A könyv olvasása közben végig ott motoszkál bennünk a gondolat: Miért kell megmagyarázni a szimbólumokat? Kell-e egyáltalán magyarázni? Hiszen a szimbólum egyszerre személyes, közösségi és kollektív emberi. Mégis, természetesen, igennel kell válaszolni. Mert a szimbólum: valaminek a megerõsített egyesítése. És míg az egyéni, illetve közösségi is lehet magánügy, addig a kollektív már túl van az észlelésem körén, mélyen a tudattalanban. Szimbólumaim megismeréséhez azért van szükség magyarázatra, mert elidegenedett voltomból fakadóan már nem értem õket. G. K. Chesterton szerint az ember nem azért távolodott el a vallástól, mert beleunt vagy belefáradt volna, hanem mert valójában sohasem került vele élõ kapcsolatba. Ha megismerem és megértem szimbólumaimat, visszatérhetek az Önvalómhoz, spirituális gyökereimhez. Felismerhetem, hogy Krisztus útja – az alkímia útja: a Logosz, a szellem alászáll az anyagba (karácsony), sõt megfeszítése, halála után (húsvét) “szálla alá poklokra”, az anyag legmélyére, megváltva azt minden bûnétõl. Ez a mélypont, a nigredó. Ezt követi a felemelkedés, a feltámadás, majd a mennybemenetel útja (áldozó csütörtök), az albedó. És a legvégül, a Nagy Mûvet betetõzve, a rubédó állapotát megvalósítva (pünkösd) tér vissza, megtisztult isteni létezõként.
Silberer érdeme, hogy meglátta: az alkímiát csak anagogikus (hermetikus) úton lehet értelmezni. Míg az okkult elsõsorban a psziché területe, az alkímia, a tradíció a szellemé. A lélek merkuriuszi, míg a szellem szulfurikus. Nem lehet a pszichológia (merkuriuszi – közvetítõi) eszközeivel értelmezni az alkímiát és általában a tradíciót – a teljesség megvalósításának eszközével a tökéletessé válás mûvészetét. Illetve lehet értelmezni, csak nem érdemes. Lehet a buddhizmust információelmélettel magyarázni (lásd: Mátrix), a vallást kvázipszichológiával (szcientológia), a tõzsdézést a Háború Mûvészetének tanulmányozásával stb. De ha egyszer a tér görbülését nem lehet eukleidészi geometriával leírni! Az alkímiai szimbólumok lefordítása pszichológiára elzárja az emberi lény felemelkedésének útját. “Legyetek tökéletesek, mint a ti mennyei atyátok.” (Mt 5.48.) Ez még Jungnak is – ahogy ezt 1935-ban a londoni Tavistok Klinikán tartott egyik elõadásában be is vallotta – magas volt. Õ a teljesség megvalósítását javasolta, ami érthetõ is, hiszen a lélek a teljességre törekszik: közvetítõ a test és a szellem között. Az alkímia nem az egészséges lelki embert akarja létrehozni, hanem a minden emberit meghaladót, a Létezés vegyítetlen tisztaságát. A hagyomány és a pszichológia ontológiai alapállása összeegyeztethetetlen. Mert míg a hagyomány involucionista, a pszichológia viszont – kénytelen-kelletlen, saját egzakt tudományosságát legitimálandóan – evolucionista. Míg a pszichológia szerint a tudat a tudattalanból merül fel, addig a hagyomány nem osztja ezt a hanyatlás korára jellemzõ szemléletet. Tradicionális szemszögbõl ugyanis a Lét örök, vagyis maga a Valóság. Tulajdonságai – a határtalan tudat-potencialitás és a szenvedéstõl való mentesség – a szellem anyagba merülésének arányában egyre inkább tompulnak. A szellem betegsége az anyag. Ezért mondja Paracelsus: “Mert mi az alkímia? Modus praeparandi rerum medicinalium. A gyógyszerkészítés módja.”
A magyar kiadás azért tartogat meglepetéseket. A könyvajánló a következõ altruista gondolattal próbálja magát a szívünkbe lopni: “Bárki is szeretne sikerrel végigjárni ezen az úton, annak nem szabad elfeledkeznie egy bizonyos tûzrõl, melynek a munka kezdetétõl a végéig égnie kell, ami tûz nem más, mint maga a Szeretet. Kinek e tanítás nincs kedvére, nem érdemli meg, hogy embernek neveztessék.” Ez aztán a könyvajánló! Még szerencse, hogy nem az illetõ saját fensõbbrendûségébe vetett hitben fogant, hanem a szeretet jegyében íródott.
Silbererrõl még egy nyúlfarknyi önéletrajzot sem találunk, és sajnos a Popper Péter-féle elõszó sem ad ez ügyben fogódzót. De a legtanulságosabb maga a címlap: A mû szerzõje és címe mellé megkapom azt az információt is, hogy a szerzõ Carl Gustav Jung pszichológiai elõfutára. De ha még erre sem harapna rá a kedves vevõ – a jobb alsó sarokban átlósan a bónusz csali: Popper Péter elõszavával (fényképpel együtt másfél oldal)! Lelki szemeim elõtt megjelenik Bolyai János Appendix-ének legújabb kiadása, rajta öles betûkkel: Albert Einstein kvantumfizikai elõfutára! És a kákán is csomót keresõk legutolsó kételyeit is eloszlatandó, a jobb alsó sarokban átlósan: Grandpierre Attila VHK csillagász elõszavával.

Marton Marcell