Ökotáj, 39–40. sz. 2008. 185–194. o. 

“A látvány köztulajdon”

Beszélgetés Dr. Csemez Attila egyetemi tanárral,
a Budapesti Corvinus Egyetem Tájépítészeti Karának dékánjával

– Nevezhetem egyszerûen tájépítésznek?
– Persze, de azért ez nem is olyan egyszerû képlet. A tájépítészeti tevékenység sajátos kapocs a természeti-ökológiai és a mûszaki szemlélet között. Több évtizeddel ezelõtt Jakucs Pál ökológus professzor fogalmazta meg a VÁTI-ban, hogy mi vagyunk azok, akik a botanikusok, az ökológusok, a zoológusok, tehát a természeti oldalt képviselõ szakemberek dolgait térképileg ábrázoljuk, és közvetítjük a területi tervezés, a mûszakiak felé. Sajátos helyzetben vagyunk, mert egyrészt a természeti oldalt képviseljük ösztönösen, genetikusan, szemléletünkbõl adódóan, másrészt azonban tevékenységünk beruházás-orientált. Tehát ahol nincs beavatkozás, mondjuk úgy: beruházás, ott tájtervezõre sincs szükség. Némi iróniával azt szoktam mondani, hogy a természetvédelmi célú fejlesztéseknél is beruházásokra van szükség. Ott legalább olyan hangsúlyos a szakterület szerepe, mint a hagyományos értelemben vett zöld mezõs, meg egyéb, például autópályás beruházásoknál.
– Említette a “genetikai kódoltságot”. Teljesen egyértelmû volt, hogy tájépítészettel fog foglalkozni?
– Ahhoz, hogy az ember a természettel közvetlen kapcsolatban maradhasson, a földet is kell mûvelnie. Ha már kevesebbet is, de a mai napig ások és kapálok a kertemben. Mert nem elég csak a füvet vágni, a talajt is mûvelni kell, palántázni és vetni ahhoz, hogy “földközelben” lehessen maradni. Ami a genetikát illeti: apám õsei generációkra visszamenõleg gazdálkodtak, az anyai vonal jogász volt. Anyám volt az egyetlen “renitens”, aki a Kertészeti Tanintézetbe ment, a növényszeretetet tõle, a természetközelséget viszont mindkét szülõmtõl tanultam.
– Hogyan jutott el a gyerekkor növényszeretetétõl a Tájépítészeti Kar dékánságáig?
– Én úgynevezett x-es gyerek voltam. Valamikor hatvanegyben hoztak egy rendeletet, amely szerint, ha a gyerek elõmenetelét a szülõ foglalkozása hátráltatja, akkor azt nem kell a születési anyakönyvi kivonatban feltüntetni. Így tanulhattam csak tovább. Apám földbirtokosként volt elkönyvelve. Valójában gazdálkodott, kisnemes volt. 1948-ban átadott mindent az állami gazdaságnak, és följött a fõvárosba. Azt mondta, hogy ezt a néhány évet guggolva is kibírjuk. Álmában sem gondolta volna, hogy ebbõl négy évtized lesz.
Hogyan váltam tájépítésszé? Egyrészt a szemléletembõl adódóan, másrészt anyám hatására. Gondolkodtam, hogy erdész vagy inkább kertész legyek-e? Az erdészeti képzést kicsit passzívabbnak éreztem. A kertészet, a kerttervezés esetében nagyobb kreativitásra van szükség. Jobban vonzott a dinamikusabban fejlõdõ táj- és kertépítészet.
– Sikerült egy sikeres szakmai mûhelyt kialakítania a Corvinus Egyetem Tájépítészeti Karán. Miért fontosak ezek a mûhelyek?
– Ami az egész szakterületi tevékenységünket illeti, némi csalódást okozott a rendszerváltozás. A nyugat-európai politikai elit választási beszédeiben a közterület, a táj, a zöld, a környezet megóvása hangsúlyosan szerepel, és jaj annak, aki az ígéreteit nem valósítja meg. Nem úgy nálunk. Örülök, amikor egy-egy polgármester megígéri választóinak a táji környezet rendezését – például a tizenhatodik kerületi a Szilas-patak mente rehabilitációját –, kerékpárút létesítését, és be is tartja ígéretét. De ez inkább a kivétel. Annak ellenére, hogy politikusaink közül sokan nyugati emlõkön is nevelkedtek, a zöld- és tájszemléletet nem vették át. Nem is egészen értem, hogy mi lehet ennek az oka…
Ami a mûhelyeket illeti, mi is folyamatosan a nyugat-európai példákat figyeljük. Bár a gazdasági lehetõségeink korántsem olyanok, de a korszerû ökológiai szemléletet mindenképpen képviselni kell. A hetvenes évektõl kezdve elég sok újdonságot sikerült bevezetnem. Örültem, amikor azt hallottam: na, nézd meg, a Csemez Attila hogy csinálta! Ez vonatkozott a nyolcvanas években a településrendezési tervek szakági munkarészének kidolgozására, a tájrendezési tervekre, késõbb a regionális tájrendezési, majd a Területfejlesztésrõl és területrendezésrõl szóló törvényt (1996. évi XXI.) követõen a területrendezési tervekre. Ha valamit az ember kitalál és megcsinálja, akkor az sikerélményt jelent. Mi elsõsorban oktatunk, de közben meg kell felelnünk a gyakorlati elvárásoknak is. Nem lehet hiteles az olyan oktató, aki nincs a tervezés, a kutatás élmezõnyében. A kutatási munkánk többsége tervezési jellegû, én azonban a hetvenes évek elejétõl kezdve sokat foglalkoztam tájértékeléssel. Ez egy nagyon jó és hasznos “játék”.
És itt engedtessék meg egy kis kitérõ. A korlátozottan rendelkezésre álló természeti adottságok minõsítését a laikus, a politikus és a más területrõl jött szakemberek számára is tudatosítani kellett. A területi egységek közötti különbségeket tájértékelési eljárásokkal lehetett kifejezni. Mi elsõsorban a táj alkalmasságát értékeltük, azt, hogy mi mire jó, illetve a legjobb az adott területen. A huszadik század elején élt Wright amerikai tájépítész mondását egyfajta szlogenként szoktam használni, ha a mûszakiak és a tájtervezõ közötti különbséget akarom meghatározni. A mérnök, az építész a tartalomhoz keresi a formát, míg a tájtervezõ a formához, azaz a táji adottságokhoz határozza meg a tartalmat, tehát azt, hogy az adott táj mire a legalkalmasabb. Ebbõl azonnal következik, hogy folyamatosan a létesítmények tájba illesztésére törekszünk. A tájtervezõ tevékenysége két esetben eredményes. Ha sikerül a tájba illesztés, vagyis az épület, építmény környezetének természetszerûvé tétele, vagy ha ennek az ellenkezõjét sikerül megakadályozni. Az utóbbit legalább olyan fontosnak tartom. Sok esetben értékes növény-együttesek, geomorfológiai formák, jellegzetes tájkarakterek megõrzésénél egy-egy légvezeték, közlekedési vagy szállítópálya beépítésének megakadályozása legalább olyan fontos, mint egy jól sikerült épület helyének a megválasztása és növénytelepítéssel, tereprendezéssel történõ tájba illesztése.
– Az Ön nevéhez fûzõdik a tájértékelési eljárások kidolgozása. Milyen szempontok játszanak ebben szerepet?
– A tájértékelés valamihez való viszonyítást jelent. Ha nagyon le akarom egyszerûsíteni, akkor nem más, mint különbözõ hasznosítású, jellegû tájegységek, tájrészletek, felületek egymáshoz való viszonyítása. Természetesen az eredmény attól függ, hogy mi az értékelés célja. Ugyanazon területen, ha szántóföldi mûvelési alkalmasság megállapítása a cél, akkor a legjobbak a sík, nulla és öt százalék közötti lejtõhajlású területek lesznek. Ha a cél az üdülési, idegenforgalmi hasznosítás, akkor nyilván a szabdaltabb, meredekebb, erdõsültebb, folyóval vagy vízparttal tagolt tájrészek lesznek az értékesebbek. A fõbb értékelési szempontok a domborzati adottságok, a területhasználat, a borítottság, a lejtõ kategória, a szegélyeffektus.
A szegélyhatásnál érdemes egy kicsit elidõzni. Azt szoktam mondani, hogy két esetben tetszik egy gondolat: ha annyira egyszerû, hogy én is rájöhettem volna, vagy ha – épp ellenkezõleg – egyáltalán nem értek hozzá, és ezért teljesen újszerû. A Hans Kimstedt által kidolgozott értékelési eljárás azért lett világhírû, mert végtelenül egyszerû és logikus. Ahol több a szegély, azaz a különbözõ használatú felületek találkozási vonala, ott annál változatosabb a táj. Hogyan lehet a szegélyhatást meghatározni, számszerûsíteni? Általában ahol nyolcezer méternél nagyobb az össz-szegélyhossz négyzetkilométerenként, azt igen változatos, sokoldalú tájegységnek tekintjük, ahol két-háromszáz alatti, az monoton, homogén. A szegélyeffektussal nagyon jól lehet minõsíteni. Ráadásul életszerû is, mondok is egy példát. Teljesítménytúrázni járok már másfél évtizede. Létezik egy Négyszögletes kerekerdõ nevû túra. Nevét az Ajka, Kap-hegy és Taljándörögd közötti háromszögben lévõ erdõrõl kapta. Az erdõ egy dombtetõn van. A domboldal füves, legelõszerû, az azt övezõ sík területen ismét erdõ van lombhullató fafajokból. A hegy tetején pedig valóban van egy körülbelül ötvenéves állományú feketefenyves, ami messzirõl kereknek látszik, de valójában négyszögletes. A magamfajta tájtervezõ agyú embert izgatta a dolog, hogy mért telepítettek négyzetes erdõt. Kérdezõsködni kezdtem, és az egyik bányász megadta a választ: a pápai pilótáknak tájékoztatási pontként – hogy meddig mehetnek – ültették be a dombtetõt feketefenyõvel. És õk tudták, hogy itt kell megfordulniuk. Hát így jött létre a négyszögletes kerek erdõ a valóságban is, itt, a Bakonyban kivitelezve.
– Napjainkban, amikor szinte kizárólagos erõvel érvényesülnek a gazdasági szempontok, amikor mindent pénzben mérnek, számít-e még valamit a tájérték, a természeti érték?
– Teoretikusan rengeteget számít, nincs olyan grémium, testület, ahol ne fogadnák el az általunk képviselt szemléletet. Ami a megvalósítást illeti, az már kétségbeejtõ. Úgy, ahogy mondta, a tõke, a pénz dominál. Eladhatóvá vált a táj, ahogyan az óriásplakáton néhány éve olvashattuk. A rendszerváltozást megelõzõen a KÖJÁL-nak, a minisztériumoknak, a honvédségnek is volt vétójoga. Ennek köszönhetõen megmaradtak például a honvédségnél is olyan területek, amelyeket a hivatalos természetvédelem sem tudott volna jobban megóvni. Ugyan bekerítették ezeket, gyakorlatoztak rajtuk, meg bizonyos helyeken elpusztult a növényzet, de összességében a termõhelyi adottságok, bizonyos növény-elõfordulások megmaradtak.
Több tervtanácsban is tagként követem az engedélyezési terveket, és sajnos meg kell állapítanom, hogy minden és mindenki megvásárolható. Fehér holló az olyan kerület, az olyan város, amelynek vezetõje, fõépítésze nem engedi be például a multit, a bevásárlóközpontot. A Fõvárosi és a Közép-Magyarországi Régió Tervtanácsában képviseljük néhányan a tájépítészeti szakterületet. Az ajánlatokat ugyan körültekintõen megfogalmazzuk – ám a többi nem rajtunk múlik. Ha nyitott fülekre találnak javaslataink, akkor megvalósítják azokat, hosszú távra biztosítva a lakosok életfeltételeit, ellenkezõ esetben a pillanatnyi érdekek érvényesülnek.
Az évezredünkben minden jóval összetettebb, árnyaltabb: legtöbbször nem igen vagy nem a válasz, hanem is-is. Amikor elérem, hogy sikerül egy adott tájegységet megóvni – például egy vonalas létesítmény nem kerül átvezetésre –, olyankor egyúttal lelkiismeretfurdalásom is van. Hasonlóan egy felhagyott bánya homlokfalának tájba illesztésekor. Itt a teraszolás, a teraszokra fák ültetése jelenti a megoldást, ott a védendõ érték kikerülése. És mivel jár mindez? Többlet terület-igénybevétellel, a meglévõ élõvilág további pusztításával. Tehát rendkívül óvatosan, a “valamit valamiért” elvet, illetve a “mit – miért” elvet mérlegelve kell a táji adottságokkal bánni. Ha úgy szólna a kérdés, hogyan ítélem meg ilyen irányú eredményességemet, akkor azt mondanám, hogy nulla és száz százalék között. Van, ahol falnak ütköztem, és van, ahol a teljes siker koronázta munkámat. Van polgármester, aki ráérez, magáévá teszi a tájrendezési tervben foglaltakat, és ettõl kezdve képviseli azt a szemléletet, amit egyébként is érzékelne, csak nem fogalmazódott meg benne úgy, ahogy a szakembertõl hallja. Ezek jelentik a sikerélményt.
– Hogyha most ezt az Ön által említett, nullától száz százalékig terjedõ skálát nézzük, akkor a Szigetköz esetében milyen sikereket lehetett elérni? Részt vett az ottani rehabilitációs és fejlesztési koncepció kidolgozásában, sõt még a hágai tárgyalásokra is készítettek anyagot.
– A Duna hasznosításának története a nyolcvanas évek elején OMFB-MTA elnökségi tanulmánytervvel, a dunai vízlépcsõk hatásainak vizsgálataival kezdõdött. Ez folytatódott egészen addig, hogy az Akadémia két elnöke, Szentágothai János és Berend T. Iván is fölvállalta a vízlépcsõt ellenzõk képviseletét.
– Õk határozottan ellenezték?
– Szentágothai igen, de aztán amikor egy ejnye-bejnyét kapott Marjaitól, akkor kicsit visszakozott, és Don Quijote-i kirohanásaiért elnézést kért. Egyszerûen megszorongatták politikailag. Berend T. óvatosabb volt, inkább az akadémikusait tolta maga elé, tehát nem õ szerepelt, de azért fölvállalta a kétségeit. Az egész vízlépcsõrendszer nem volt sikeres projekt – persze ehhez tudni kell, hogy nem mi találtuk ki. A hatvanas években, Moszkvában döntötték el, hogy legyen vízlépcsõrendszer. A fõ cél a dunai hajóút biztosítása volt nyugat felé. 1977-ben született az úgynevezett Közös Egyezményes Terv. Végül is a beruházást 1981-ben nem azért függesztették fel, mert rossznak minõsült volna, hanem azért, mert az ország gazdaságilag kimerült. Közben egy viszonylag fiatal értelmiségi réteg ráérzett a hibákra. Több volt tanítványom is részt vett a nyolcvanas évek közepén a Bajcsy-Zsilinszky Kör, a Duna Kör tevékenységében. Rájöttek, hogy a tervezett és megkezdett beruházás ökológiai kockázata igen nagy. Nekem nem annyira a vízlépcsõk tényével, hanem a helyével volt a legnagyobb gondom. Sokat foglalkoztam a Dunakanyarral, a nagymarosi vízlépcsõ tájba-illesztésével. Az osztrák szakaszon több mint egy tucat lépcsõt építettek, az elsõt közösen a németekkel még 1954-ben. Ausztriában “csak kettõ hiányzik”, az osztrák szakasz többi része be van vízlépcsõzve. Az osztrákok szeretik a vízlépcsõket, de ennek több oka van. Elõször is az úgynevezett visszaduzzasztás legfeljebb huszonhét-huszonnyolc kilométer, míg nálunk Gönyüig terjedt volna, ami nyolcvan kilométer. Ennek megfelelõen õk a mellékfolyókat gravitációsan be tudták vezetni az alvízbe, mi nem. És ami igen lényeges, az a hordalék kérdése. Bécs fölött alig van lebegtetett hordalék. De a legismertebb, világhírû cégek sem tudták a mai napig meghatározni, hogy mennyi is a lebegtetett hordalék éves mennyisége a Duna hazai szakaszán. Az értékeket évi háromszázezer és ötmillió köbméter közöttire becsülték. Ha háromszázezer köbméterbõl ülepedik ki valamennyi a tározókban, évtizedekig nem veszi észre senki. De ha ötmillió köbméterbõl, akkor egy olyan dágvány keletkezne, illetve keletkezett volna, amivel senki sem tud mit kezdeni. A kotrási költségek is horribilisek lennének, így a hordalékképzõdés megkérdõjelezte az egész beruházást. Ez volt a leglényegesebb olyan új szempont, amire az építés felfüggesztése után derült fény. Az osztrákoknál százötven méter szintkülönbség van a Dunán háromszázötven kilométeren, az osztrák–magyar határtól viszont a torkolatig van ugyanennyi. Magyarországon nem egész ötven méter a Dunán a szintkülönbség. Tehát erre potenciálisan négy vízlépcsõt (Kiliti, Nagymaros, Adony, Fajsz) lehetett volna tenni, de alsó jellegût. Nézzük csak meg Kiskörét! Mi történik ott? A tiszafüredi híd fölött a lebegtetett hordalék végeláthatatlanul ülepszik, ülepszik, ülepszik – ez lett volna a Dunán is Nagymaros felett.
A Szigetköz esetében az üzemvíz-csatornás megoldás mellett döntöttek, hasonlóan a Felsõ-Rajnán kialakított úgynevezett hurkokhoz. A Felsõ-Rajna vízhasználatát a második világháborút követõen megkapták a franciák. Mit csináltak? Hurokmegoldást alkalmaztak, azaz átvezették a folyót francia területre. Tíz év után viszont olyan ökológiai hátrányok keletkeztek, hogy õk maguk szerették volna visszaállítani az eredeti állapotokat. Tehát még a felsõ folyású Rajnán sem érte meg ökológiai értelemben a vízlépcsõzés. A közép vagy az alsó szakasz jellegû Dunán a még hosszabb üzemvíz-csatornával óriási lett volna a kockázat. Ez volt a beruházás alapproblémája, amelyet tetõztek azzal, hogy kitalálták: a csúcsra járatják a rendszert. Ha normál folyami duzzasztás lett volna, és nem csúcsra járatás, akkor megint csak nem lett volna olyan nagy gond vele. Csakhogy csúcsüzemûre tervezték, tehát túldimenzionálták magát a medertározót is. Szlovákiában a vízlépcsõ volt a nagy nemzeti beruházás, nekik be kellett fejezniük az építést, mi pedig szívesebben nem csináltuk volna. Ökológiailag valóban hátrányosabb lett volna, vagy legalábbis a mai napig megkérdõjelezhetõ összhatású. Az sem jó, ami most van, hiszen az egész félbe-szerbe maradt. Ott van az úgynevezett tófenék, ami a fel nem töltött dunakiliti tározórész. A füzes lassan már húszéves lesz rajta, tehát visszahódította a növényzet.
– Mi lesz a Szigetközzel ezek után?
– Kilencvenegyben az Országgyûlés hozott egy olyan határozatot, hogy trilaterális, azaz osztrák–csehszlovák–magyar nemzeti parkot hoznának létre (28/1991. OGY határozat). Nagyon szép ötlet volt, csak éppen a másik két érintett országot elfelejtették megkérdezni. Ebbõl természetesen semmi sem lett. Reálisabb lett volna, ha a Szigetköz a Fertõ-Hansághoz csatlakozik. Végsõ soron a Szigetköz és a Hanság eléggé szervesen együtt élõ térség volt. A mai napig is vannak megyei szintû kezdeményezések a Szigetközi Nemzeti Park kialakítására, de a természetvédelmi szakemberek véleménye szerint a jelentõs létesítményi folyosó, az infrastruktúra-csatorna – ahol az M1-es, a régi 1-es, a jelenlegi vasút, a tervezett Bécs–Budapest gyorsvasút, az összes földalatti kábel és csõvezeték halad – olyan ökológiai határoló vonalat képez, hogy nincs értelme az egyesítésnek. Tehát a Hanság–Szigetköz, mint egységesen védett terület, pillanatnyilag nem jöhet szóba. Pedig én nagyon szeretném, mert a Szigetköz értékei, ha nem is változatlanul, de megvannak, és jó lenne, hogyha a tájvédelmi körzetnél magasabb szintû védettséget el lehetne érni.
– Említette, hogy rendszeresen jár túrázni, tehát rendszeresen élményszerûen is kapcsolatban áll a tájjal.
– Huszonhatodik éve mûködik az országban a Teljesítménytúrázók Társasága. Minden hétvégén vannak túrák, van, amikor hat-nyolc is. Én, aki egész életemben szerveztem túrákat rokonoknak, barátoknak, hallgatóimnak, el nem tudtam volna képzelni, hogy más által rendezett túrán vegyek részt. Most viszont annál jobban szeretem. 2007-ben például negyvennél is többet túráztunk szombatonként. Jobb idõben ötven kilométereket szoktunk menni, telente olyan harmincöt-negyvenet. És hogy egy kicsit dicsekedjek: a Kinizsi 100-ast – ez százkét kilométer távolságot és kétezer-kilencszáz méter szintet jelent – az idén tizenhat óra alatt teljesítettem. “Húztak” a fiatalok, nem hagyták, hogy lemaradjak. Több mint ezer résztvevõ volt, és ötvenen belül értem célba. Hatvanhárom évesen ez elég jó eredmény. Hat és feles átlagom volt…
A teljesítménytúra-mozgalomnak van egy óriási szépsége. Az ország minden területén rendeznek túrákat. Az ember olyankor is nekivág, amikor amúgy nem menne. Ha megbeszéljük, hogy hajnalban indulunk, akkor négykor kelek, és mindegy, hogy havazik, esik, én ott vagyok. Nem azt mondom, hogy szeretek esõben meg hidegben gyalogolni, de az idõjárás nem befolyásol. Ha megbeszéltük, hogy indulunk, nem lehet akadály. Feleségem aranyosan próbál ilyenkor lebeszélni, a szakadó esõben többször azt mondta: Te Attikám, ugyanolyan férfinak tekintenélek, ha most nem kelnél föl, csak valamikor nyolckor. Azóta is megyek. Legközelebb a börzsönyi vulkántúrára. Elég komoly a szint, idõjárástól és útviszonyoktól függ a teljesítés. Persze van egyfajta teljesítménykényszer is, de mindenki jól érzi magát. Egyenrangúak vagyunk, nem nézik azt, hogy akadémikus-e az illetõ, vagy éppen lakatos. Mindannyian tegezõdünk, és segítjük egymást.
– A Duna Televízió Szerelmes földrajz címû mûsorának szerkesztõjeként nem hagyhatom ki a kérdést: ha választhatna szívéhez különösen közelálló, kedves tájat Magyarországon, melyik lenne az?
– Három ilyen is van. Nem is olyan rég tartottam elõadást a történeti tájakról. Ha feltenné a kérdést, hogy melyik a legtörténetibb táj Magyarországon, azt válaszolnám: a Dunakanyar, Visegrád. Itt kétezer év történelme sûrûsödik. A rómaiak erõdje, Pest-Solt-Kiskun vármegye székhelye a jelenlegi Várkert-dûlõben volt. Amikor IV. Béla felépítette a Fellegvárat és az Alsóvárat, akkor került nyugatabbra a település is. 1335-ben itt találkozott Kázmér lengyel, János cseh király, Wittelsbach Henrik bajor herceg, valamint diplomaták és lovagok. Ha nagyokat ugrunk az idõben: az elsõ erdei sétautat Viktorin József plébános 1869-ben építette a Kálvárián keresztül a Fellegvárig. Görgey Artúr tábornok 1870-tõl haláláig, 1916-ig élt Visegrádon. A pesti ifjúság kirándulóhelye volt a Fellegvár. De sorolhatnám tovább: az elsõ parkerdõ, Madas Laci bátyám kezdeményezésére a szabadidõközpont, a jurta kemping, a Makovecz-féle erdei mûvelõdési ház, az elsõ Panorámaút, amit az erdészek 1964-ben építettek. Visegrád térsége élõ történelem kétezer év óta, nem is beszélve a Schulek által 1934-ben feltárt királyi palotáról, az Apátkúti-völgyrõl. Bakancsos turistaként én még aludtam Nagyvillámon a turistaházban. A kilátótornyot a Magyar Turista Egyesület 20 éves fennállására 1934-ben építették. Az egykori zárt kertekben olyan a tájszerkezet a Nagy László emlékszékétõl az erdei állatbemutatóig, amely igen-igen sokoldalú. A domboldalt Madas László Goethe-díjas igazgató elõvásárlási joggal tudta közhasználatra megszerezni a bogdányi és a visegrádi egykori tulajdonosok legnagyobb bánatára. Végül is kialakult egy olyan térrendszer, ahol erdõkkel, mezsgyékkel határolt tisztások vannak, akár százezer ember befogadására lett volna alkalmas a hely, de ilyen nagy létszámú látogatóra nem került sor. A Pilisi Parkerdõt hatvankilencben hozták létre, de a hetvenes évek végétõl a közterületeken való üdülés, éppen a magántulajdonú hétvégi házakkal és a mobilitás növekedésével nem volt versenyképes, egyre inkább visszaszorult. Említhetném még a Hotel Silvanust, a trófea-világkiállítást, a Latinovits villát az egykori bazilita kolostor helyén, a királyi korona õrzését… Szóval itt egy olyan élõ történelem lelhetõ fel, amit mindenképpen az elsõ helyre tennék. A második-harmadik helyen megosztva a Tihanyi-félsziget és a bazalthegyek állnak. A Tanúhegyek nyomában teljesítménytúrát nagyon szerettem, minden évben megcsináltam. Tomajról indul a Badacsonyon át, Szigligeten, a Szentgyörgy-hegyen, a Csobáncon keresztül a Tóti-hegyre és a Gulácsra. Egy-egy hegyrõl a hat közül négyet vagy ötöt mindig lehet látni – csodálatos együttes. A Tihanyi-félsziget pedig önmagáért beszél, nem is részletezném. A kilencvenes évek elején az akkori polgármester úr megegyezett egy olasz beruházóval, hogy konferenciaközpontot építenek a Belsõ-tó partján. Hatszintes szállodával, hatvan-hetven hektáros golfpályával. A Központi Terv Tanács elé került a tervezett beruházás. Lefutott meccsnek látszott. Egyik opponense voltam a bírálóbizottságnak, és õszintén fel voltam háborodva. Senki sem gondolta volna, hogy meg lehet akadályozni, noha a Limnológiai Kutatóintézet munkatársai is nagyon ellenezték. Nem a golfpálya tényével volt a probléma, az még elvben garanciát is jelenthetett volna a további beépítés megakadályozására. De ebben a mediterrán színezetû tájban, ahol olykor már május végén kiég a fû, amely tele van karsztbokorerdõvel, cserszömörcével, szõlõvel, ide öntözött gyepet bevinni és egy szürrealista mesevilágot csinálni csak azért, hogy ott golfozzanak – tájökológiai, tájképi képtelenség. Szerencsére a fõleg építészekbõl álló tervtanács vette a lapot, elutasítottuk, és a beruházás lekerült a napirendrõl.
– Oktat, tervez, teljesítménytúrákon vesz részt, ráadásul számos társadalmi szervezetnek a tagja, jelentõs közéleti tevékenységet is folytat. A Guckler Károly Természetvédelmi Alapítvány kuratóriumának alelnöke. Mit lehet tudni errõl az Alapítványról?
– A Guckler önkormányzati alapítvány. Tulajdonképpen lelkesedésbõl, szakvélemények készítésével, kiadványokkal, elõadások szervezésével segítjük a mindenkori környezetvédelemmel foglalkozó önkormányzati bizottságot. A kilencvenes évek elején a feladatunk a kerület környezetvédelmi koncepciójának a véleményezése volt. Meglehetõsen szókimondó és nem egészen egyetértõ véleményt adtam, utána rögtön bevontak az akkor alakuló Guckler Károly Természetvédelmi Alapítvány kuratóriumába. A kerület új természetvédelmi koncepcióját is mi készítjük, most van folyamatban. De például zsûritagként segítettük az általános iskola felsõ tagozatosainak ökoheti (ÖKO7) vetélkedõit, megjutalmaztuk a legszebb óvodai, iskolai kertek fenntartóit, néhány madárodú árával támogattuk a madárbarát iskolákat, különbözõ természetvédelmi állásfoglalásokat, terveket, fejlesztési elképzeléseket dolgoztunk ki.
– Ha már a tervek jöttek szóba, mint tájépítész, mivel foglalkozik mostanában?
– A legutóbbi munkám most fejezõdött be. Ebben Hajdú-Bihar megye területrendezési tervének tájvédelmi szakági tervezõjeként vettem részt. Éppen az általam adott tájértékelési eljárás alapozta meg, támasztotta alá a többi szakági tervezõ tevékenységét. A tájértékelés alapján pontosan látható, hogy természeti szempontból melyek az értékesebb területek. Így eldönthették, melyiket milyen céllal preferálják. Korábban fejlesztési terveket készítettem, fõleg a Budai-hegységre, ezek különbözõ parkerdei megbízások voltak. Két éve részt vettem az M0 észak-keleti szektora hatástanulmányának felülvizsgálatában. A tendert angolok nyerték meg. Újabb kitérõ: jól jellemzi a hazai viszonyokat, hogy én nem a gyõztes teamben voltam, hanem egy másikban, de mivel a nyertesnél nem szerepelt “tájas szakember”, engem kértek fel. Felülvizsgálat helyett kidolgoztuk a tervezõk helyett a táj-munkarészt. Ezzel a példával is azt szeretném érzékeltetni, hogy igen sajátos a tájtervezés hazai megítéltetése. Nyugaton sokkal fogékonyabbak a táj iránt. Nem hallgathatok az úgynevezett Európai Tájegyezményrõl, amit tavalyelõtt mi is aláírtunk. Az European Landscape Convention nagy lehetõséget jelenthetne a hazai politikusoknak is, de pillanatnyilag nem tudnak vele mit kezdeni. Mert nem látják át, miképp mûemlékvédelem és miképp természetvédelem ez, illetve ha egyik sem, akkor miért is van rá szükség, minek kell egyáltalán a tájvédelemmel még külön is foglalkozni. Nagy lehetõséget látok az egyezményben, mert a tájról alkotott nézetek szintetizálását jelenti. Az 1976-os volt az elsõ környezetvédelmi törvényünk, amelyben hat témakör: a föld, a víz, a levegõ, az élõvilág, a táj és a települési környezet szerepelt. Nagyon örültünk, mert a táj is bekerült a törvénybe – bár ha bármilyen anyagot készítettek, a tájjal senki sem tudott igazán mit kezdeni. A gyakorlati szakemberek a tájon a föld, a víz, a levegõ és az élõvilág összegzését értették. Én a táj témakört újszerû módon, valóban “tájként” értelmeztem. Hangoztattam, hogy az elsõ négy témakör közeg, míg az ötödik és a hatodik, azaz a táj és a települési környezet ezeknek a szintézise. Sajnos a következõ környezetvédelmi törvénybõl a táj kimaradt. Nagyon sokan gazdáinak érzik magukat, ezért azután senki sem foglalkozik vele igazán. Az úgynevezett általános tájvédelmi törvénynek több tervezetét olvastam, véleményeztem éveken át, mivel úgy volt, hogy lesz egy önálló tájvédelmi törvény. A nyolcvanas évek közepétõl készültek a törvényátdolgozások, de az ágazatiakba a “táj” nem került be, mondván, lesz egy önálló. tájvédelmi törvény, de nem lett. A természetvédelmi törvényben sok helyen szerepel a táj, de nem önállóan. Az Európai Tájegyezményt Szlovákia már évek óta ratifikálta. Miklós Lacihoz harmincöt éves barátság fûz, õ volt ott akkor a környezetvédelmi miniszter, és õ ezt be tudta vezetni. A Szlovák Akadémia ökológiai intézetében dolgozott, tehát ennyire emberfüggõ a szakma képviselete. Nálunk mûemlékesek is, természetvédõk is jóhiszemûen állnak hozzá, de valahogy a sok bába között megint kezd elveszni a gyerek.
– Beszélgetésünk elején azt kérdeztem, nevezhetem-e tájépítésznek? De ön bízvást nevezhetõ mesternek is. Kellenek ilyen mesterek, akik köré mûhelyek szervezõdhetnek, akiknek tanítványaik vannak…
– A mesteriskola szó az építészképzésben már foglalt. A tájépítészeti területen nem használjuk, ilyen értelemben mesteriskola nem alakult ki. Hála Istennek azért a mi szakterületünkön is akadnak szép számmal a szó valódi értelmében vett mesterek. Azok az úttörõk, azok a küzdõ harcosok, akik megpróbálnak érvényt szerezni az akaratuknak a tájvédelem érdekében tervezõként, szakíróként, oktatóként. A múltkoriban egy tizenöt éve végzett tanítványom panaszolta, hogy éppen az ellenkezõjét kell csinálnia, mint amit tõlem hallott és tanult. “Szégyellem magam, de hát ezért fizetnek” – mondta. Egy másik tanítványom otthagyta az állását. Kérdem, miért? “A polgármester mindent beépít, semmiféle szakmai elképzelésemnek nem tudok eleget tenni” – felelte. Általában nem ez a jellemzõ, hogy eljön valaki, hanem inkább az, hogy kénytelen kiszolgálni a munkaadóját. De kellenek olyan kreatív és bátor emberek, akik vállalják a küzdelmet. A kerttervezés vonatkozásában tisztázottak az erõviszonyok, ott kialakult a gyakorlat, de a tájtervezés interdiszciplináris jellegû. Állítom, hogy lehet egy erdész, egy útépítõ, egy bányász, egy mezõgazdász is jó tájtervezõ, ha megfelel az elvárásoknak, az ökológiai, a vizuális-esztétikai szemléletnek. Itt a tevékenység, és nem annyira a végzettség a meghatározó. Közöttük is vannak példamutató, követendõ emberek.
Mi, tájépítészek a formához, a táji adottságokhoz keressük meg a funkciót. Ez a legfontosabb. És az, amit már harminc éve képviselek és mindenütt hangoztatok: a látvány köztulajdon. Jó lenne, hogyha ez tudatosulna mindenkiben, politikusban, döntéshozóban, tervezõben, beruházóban egyaránt. A területi vonatkozású új érték, amit létrehozunk, az valahonnan látható. És nem mindegy, hogy honnan és mi látható. Ha az ilyen jellegû ökológiai és vizuális esztétikai alázat egy bizonyos szintet megütne, és arra gondolnának a szakemberek, hogy a látvány köztulajdon, meggyõzõdésem, hogy másképpen állnának a dolgokhoz, másképpen alakulna hazánk tájszerkezete, tájképe…
– Tehát ahogy van szellemi környezetszennyezés, úgy van vizuális környezetszennyezés is.
– És sajnos egyre jelentõsebb…

Készítette: Hollós László

“A táj fogalmát sem a tudomány teremtette. A modern földrajztudomány definiálja a tájat, és le is írja szintézis formájában, de ez még mindig mesterséges valami. Hiszen a szintézis nem más, mint az analitikus tudás összegzése. A dolgoknak egyben való felfogásához képest a szintézis is csak részletmeglátás, kivágat.
A tájat régtõl fogva a benne élõ ember érezte meg, különböztette meg és nevezte nevekkel. Nem határozza meg, nem definiálja, nem is tudná definiálni, bár sokszor egy-két jellegzetes vonásával nagyszerûen tudja jellemezni. A tájban élõ ember nem bontja a tájat elemeire, nem rakja újra össze ebbõl a fogalmat. Ismerete nemzedékek tapasztalatán, a mienknél összehasonlíthatatlanul finomabb, élesebb látó, halló, szagló, tapintó szerveken, élesebb, finomabb öntudatlan megérzésben, nagyobb nyugodtságon és a környezettel, a tájjal való bensõ együttélésen alapszik. Õ maga része, eleme a tájnak.
Mi is azok vagyunk, de már nem érezzük meg igazán – még öntudatosan is ritkán vesszük észre, még kevésbé öntudatlanul.
A tájban a természet öntudatlanságával élõ ember valahogyan közelebb van az egyetemes, osztatlan valósághoz. Logikai boncoló és rendszerezõ gondolkodásunkkal ezt el nem érhetjük. És fejlõdésünknek mai fokán, amelyre a XVIII. században felépített logikai alapokon és a XIX. század feltárta eszközökkel eljutottunk, úgy érzem, újra az ember mindenféle képességét igénybe kellene vennünk, az elsorvadtakat is felélesztenünk, hogy továbbjussunk (…)
A táj egy kivágat, egy nagy példa a földfelszíni térbõl, a világ sokritmusú életébõl, ahogy egyszerre és együtt sok-sok ilyen ritmus van jelen – a természetnek nevezett harmóniában. A tájmegfigyelés, az ismertnek és ismeretlennek együttes kapcsolatban való érzékelése, a mindenség egy közvetlenebb, esetleg legközvetlenebb bennünket körülvevõ részletén,
tudásunknak értékes kiegészítõje, problémák teremtõje
és gondolkodásunk elmélyítésének útján vezetõnk lehet.”

Teleki Pál gróf: A tájfogalom jelentõségérõl, 1937.

“A Duna a magyar lélek legnagyobb kifejezõje. Szabályozza és megméri életünket, mint egy óriás hõmérõ. Utainkat igazítja és vezérli. Tájainkat szervezi. Közlekedésünket és társadalmi életünket, településeinket összeállítja és csoportosítja. Szeszélye sújt és felemel. Értelemhez juttatja városainkat, beleavatkozik messzi északi és keleti vidékek életébe. Sikert és reményt visz a szegény favágó otthonába és a pénzváltók palotáiba. Nagy varázsló a Duna. Kölcsönösen hat mindnyájunkra. Titkon és nyilvánosan vele élünk, mint egy életosztó szeretõvel. Neve címerünk és elõnevünk, zászlónk és jelszónk, emlékünk és reményünk. Minduntalan átvonul életünkön, mint egy termékeny gondolat s a jövõ lehetõsége. Veszélyek idején fejünk felett izzik és nyugtalanítja lelkiismeretünket. Jósorsban elandalít és felejtet szépen, mint egy édes muzsikaszó. Szeretjük mi a Dunát nagyon. (…)
Mostanában egyre tisztábban érzik az európaiak, hogy ember és táj mennyire egymáshoz tartozik. Kölcsönösen hatnak egymásra. A táj mûveltségalakító tényezõ, lelket formál lakóiból. A nép és a költõ száján átszellemül az erdõ, a folyó, a dombtetõ. S e vallomásban kivirágzik az egyéni emlék, mint az almafák a völgyben. Mindnyájan megértjük ezt, ha a Dunára gondolunk… A mi vidékeinken válik a Duna naggyá, érezhetõvé, tájak és lelkek szervezõjévé (…)
A Duna olyan, mint maga a magyarság: sok tájból folyik össze. Akárcsak a magyar vére és szava. Egységében, erejében van a mitikus jelkép… Mi voltunk a dunai öntudat, a tájból s magatartásból szálló életérzés, elsõ és teljes megvallói és hordozói (…)
A Duna kezdettõl fogva igézi képzeletünket, érezteti átszellemült lényegét. A tájbeli sajátosságok megbecsülésével, az igazi táj-líra kialakulásával csak a néprajzi kutatások megindulása után, az 1840-es esztendõkben találkozunk. Európa-szerte s nálunk is mindig névtelenek a tájak. Az az íz és hangulat, ami ma a Dunához fûzi a magyart, azonban mégis már a középkor végén jelentkezik. Holott a középkori embert nem a táj, csak az események izgatták. A középkori ember nagyon röghöz kötötten élt a tájban, nagy materialista volt, a természet iránt csak hasznossági alapon, gyéren és szûken érdeklõdött. Nincs középkori költõ, aki a tájban úgy feloldódott volna, mint egy mai lírikus. A középkori poétának eszébe se jutott, hogy a táj szép is lehet, nemcsak hasznos… De a lélek tisztán ragyogja be a dolgokat, embereket és a tájat… a táj áthatja a lelket”

Szalatnai Rezsõ: A Duna költõi, 1944.