Ökotáj, 37–38. sz. 2007. 97–104. o. 

Kampis György

Újra gyõz az evolúcióelmélet?

Az evolúció huszadik századi tudományban betöltött szerepét jól jellemzi Theodosius Dobzhansky elhíresült állítása, miszerint a biológiában minden csak az evolúció fényében nyer értelmet. Az evolúciós gondolat a biológián kívül számos más, születõfélben lévõ interdiszciplináris tudományterületen is egyre termékenyebbnek és sikeresebbnek bizonyul. Mindezek fényében különösen figyelemre méltó, hogy az evolúció elméletének társadalmi fogadtatása továbbra is a születésének körülményeit idézõ viharokat kavar.

Az értelmes tervezettség (intelligent design, ID) problémája

David Attenborough filmjeibõl és könyveibõl számos példát ismerünk az élõvilág bámulatos célszerûségére. Egy közismert hasonlat szerint minden élõlény olyan precíz szerkezet, mint egy óramû. Bámulatos pontossággal végzi összehangolt mûködését, mintha csak egy mérnök tervezte volna. William Paley angol teológus nevéhez fûzõdik az a gondolatmenet (1802-bõl), amit a leggyakrabban idéznek: ahol óra van, ott órásmester is van, hogyan is lehetne másként?
Ma az evolúciós gondolat a viták kereszttüzében áll annak az “értelmes tervezettség” (intelligent design, ID) mozgalomnak köszönhetõen, amely lényegében Paley gondolatait éleszti újra. Arról beszélnek például, hogy az összetett szervek “irreducibilis komplexitással” rendelkeznek, vagyis olyan bonyolultak, hogy részenként vagy apránként nem jöhettek létre, pláne nem véletlenszerûen, ahogy az evolúcióelmélet állítja. Ezért egy intelligens tervezõt kell feltételezni, mint magyarázati elvet. De vajon csakugyan így van-e a dolog, és értjük-e pontosan, mit állít az evolúciós tanítás?

Evolúciós viták régen és ma

Az evolúció régi gondolat, számos elõzménye van, például Erasmus Darwin, Charles Darwin nagyapja is világosan megfogalmazta már a 18. sz. végén. A modern elmélet kezdete Charles Darwin nagy mûve, A fajok eredete (1859) megjelenéséhez köthetõ. Darwin az elsõ, aki szisztematikus munkával feltárja, majd világos egységbe foglalja az élõlények korábbi földrajzi elterjedésére vonatkozó ismereteket, és összekapcsolja azzal, amit a változatok és változékonyság megjelenésérõl mai körülmények között megállapíthatunk. A kettõ közötti kapcsolatot a geológiából átvett gondolattal, Lyell aktuációs elvével teremti meg, mely azt állítja, hogy a régi földtani formákat a ma is mûködõ természeti erõk hozták létre. Az evolúció darwini gondolata nem más, mint ennek átfogalmazása az élõvilágra. A Darwin szeme elõtt lebegõ mai erõ a tenyésztõ által végzett mesterséges kiválasztás. Malthus nyomán felismeri, hogy a természet ehhez hasonlót magától is alkalmaz: az adott élõhelyen született egyedeknek csak egy része lesz képes fennmaradni és tovább szaporodni. Ez a természetes kiválasztás gondolata.
Darwin fenti elképzelése leszármazási egységet teremt a fajok között, ami azonnal nagy vitát váltott ki. Az emlékezetes 1862-es összecsapásban William Wilberforce, Oxford anglikán érseke patetikusan azt kérdezi: “Ön a nagyapja vagy nagyanyja révén származik a majomtól?” Wilberforce nem véletlenül kapta persze kortársaitól a “Soapy Sam” (magyarul leginkább: Síkos Samu) nevet, hiszen az evolúciós elmélet nyilvánvalóan semmi ilyesmit nem mond. Darwin hosszú geológiai korszakok alatt végbement átalakulásokról és a ma élõ fajokkal való távoli, közös õsökrõl beszél. A folytatás is közismert, a “Darwin buldogja” nevet kiérdemlõ Thomas Huxley válaszol a trópusi betegsége miatt gyengélkedõ Darwin helyett: “Inkább lenne egy majom a nagyapám, mint olyan ember, aki elfedi az igazságot”. Talán ez az elsõ példa az állatokkal való rokonság nyílt felvállalására. Erre a mai evolucionisták között azóta sok példát találunk, akik (bevallom, magam is) szívesen fényképezkednek gorillák és más fõemlõsök társaságában.
A darwini kor vitái, mint látjuk, vallásos és világnézeti, vagy még inkább érzelmi alapúak. Holott Darwin világosan fogalmaz mûve sokat idézett utolsó bekezdésében, ahol (õ maga is vallásos lévén) “felemelõ elképzelésnek” nevezi, hogy – mint írja – a Teremtõ olyan világot alkotott, ahol a körülöttünk lévõ törvények hozzák létre az élõ formák mai gazdagságát. Ennek ellenére mindig újra felmerül, hogy a bibliai teremtés és a tudományos elmélet ellentmond egymásnak, hogy úgymond “választani kell”. Két emlékezetes peres esetet említek, melyeknek anyaga az interneten könnyen megtalálható.
A próbálkozások sorából jelentõsége miatt kiemelkedik a Scopes-féle per, ismertebb nevén a daytoni majomper. 1925-ben John Scopes középiskolai tanárt perbe fogták, és egy Tennessee állambeli törvény alapján száz dollár pénzbüntetésre ítélték, mert “a Bibliával ellentétben az ember állati eredetét tanította”. Ugyanakkor a perben Clarence Darrow evolucionista lényegében sarokba szorította William Jennings Bryant, a vád fõ tanúját. Mindenki megkapta tehát, amit akart, és a törvényt nemsokára visszavonták.
Legutóbb 2005-ben a Pennsylvania állambeli Doverben jelentkeztek hasonló igénnyel, ezúttal már az ID hívei. Újdonság volt, hogy a perben – legalábbis a felszínen – nem a régi érzelmekre építettek, most az evolúció elleni kihívás tudományos köntösbe volt csomagolva. Azt kérték, hogy az ID-t és vele együtt a teremtéstörténetet a darwini (pontosabban a modern genetikát és populációbiológiát magába integráló úgynevezett neodarwini) elmélet mellett, annak alternatívájaként, másik tudományos elméletként tanítsák az iskolában. Kísérletük kudarcot vallott, nem sikerült bizonyítaniuk, hogy az ID tudományos elmélet lenne. Az alábbiakban éppen arról fogok beszélni, miért nem is lehetséges a mai ismereteink mellett az evolúciót tagadó, “másik” tudományos elmélet.
Nézzük most, mik azok az alapvetések, amelyeken az evolúció tényérõl való tudásunk nyugszik. Mindössze kettõt emelek ki, és éppen nem a népszerû õslénytani kérdéseket.

Biogeográfia, földrajzi elterjedés és a változatok összefüggései

Darwin egyik legfontosabb felfedezése, hogy beszédes mintázatot mutat a fajok és változatok földrajzi elterjedése. Ennek nyomán Humboldt és (nagyot ugorva az idõben) a közelmúltban MacArthur végzett úttörõ munkát a közben biogeográfiának elnevezett területen. Darwin azt is észreveszi, hogy az elterjedés mintázatai feloldják a faj fogalmát: dél-amerikai utazása során azt tapasztalja, hogy a távolsággal az általa látott fajok besorolása bizonytalanná válik, majd még tovább utazva azonos körülmények között egy világosan elkülöníthetõ másik fajt találunk. Kétszer messzebb utazva pedig kétszer jobban “módosult” fajokat talál – ha pedig nem, annak jó oka van: mint egy elválasztó hegy vagy folyó, a múltban szétvált vagy összenõtt szigetek. Mindebbõl két dologra következtetett, s mindkettõ forradalmi a maga nemében.
Egyrészt megállapította, hogy a fajok nem azonosíthatók a jegyeik alapján, hiszen ezek az egyedek és a földrajzi helyzet függvényében változékonyak. A fajt pusztán kényelmi eszköznek tekinti e képlékeny halmaz megnevezésére, s azóta így használjuk mi is. Nincs tehát “oroszlán”, csak “oroszlánok” vannak, akik mind különbözõek, s kicsit ízlés dolga ezek után, hogy hol vonjuk meg a határt a rokon fajokhoz képest. Ez megdöbbentõ következtetés, amit sokaknak nehéz ma is elfogadni. Pedig vannak olyan fajok (az ún. körfajok, ilyen a heringsirály vagy egy apró szalamandra, az Ensatina), amelyek módosult változatai körbelakják a bolygót, miközben a populáció egyetlen faj marad, de ha a kört bejárva visszatérünk, a fokozatos sor végén mégis már egy másik fajt találunk.
Másrészt Darwin felismeri, hogy a tapasztalt mintázat nem lehet más, mint vándorlással és leszármazással való változás lenyomata. A feltérképezett biogeográfiai mintázatoknak bármely egyéb, az evolúció (vagyis leszármazással való módosulás) nélküli magyarázata ugyanis egy olyan elfoglalt teremtõt kellene feltételezzen, akinek a puszta elképzelése is abszurditás. Kicsit népszerû hasonlattal élve ez ugyanaz a probléma, mint a Mikulásé: hogyan viszi ki a Mikulás az összes csomagot a helyére? Darwin tehát – a hasonlatot folytatva, és mûve már idézett utolsó paragrafusára is utalva – nem a teremtõben nem hitt, hanem a Mikulásban. Hozzátehetjük, hogy ez a szorgalmas teremtõ nemcsak a Mikuláshoz hasonlóan elfoglalt kellene legyen, hanem legalábbis tréfás kedvû. Úgy kellett volna megalkossa és külön-külön, egyesével a helyére juttassa a fajokat és valamennyi változataikat, hogy azok pontosan illeszkedjenek a leszármazási sémához is, mintha csak vándorlással és változással keletkezek volna, és még arra is ügyelnie kellett volna, hogy ahol a vándorlás valamiért lassabb vagy gyorsabb lehetett volna, ott is pont ennek megfelelõen nézzen ki a dolog, s ezt is figyelembe vegye a fajok közötti különbségben.
Kicsit hivatalosabb nyelvre váltva: a tudomány a racionális észre épít. Mindig a legvalószínûbb vagy legkevésbé valószínûtlen tényeket fogadja el. Darwin bizonyítékai után nem marad kétség, hogy a leszármazással és vándorlással való módosulás lenyomata ilyen tény.
Mindez mára csattanós megerõsítést nyert természetesen egy egészen másik oldalról, a genetikai markerek révén is. Például az emberi gének sorozatát vizsgálva azt tapasztaljuk, hogy a települések kormeghatározása alapján rekonstruált vándorlási útvonalak pontosan egybeesnek azzal, amit abból lehet megállapítani, hogy egyes gének minden emberfajtában megvannak, mások majdnem mindegyikben, és így tovább, s egy olyan sort alkotnak, ami az embertípusokat egymásból származtatja az egyes új géneket létrehozó elágazó minta szerint. Ez is mutatja, ha csak egyetlen példán is, hogy az evolúcióban mennyi részlet támogatja egymást.
Gyakran hangoztatják, s bizony igaz, hogy az evolúció tényének tagadásához az egész tudományt kellene tagadni: benne a geológiai rétegek korát, a földrajzot és az antropológiát, a genetikát s még sok minden mást.

Csökevényes szervek, “ügyetlen” megoldások

A bizonyítékok egy másik csoportját alkotják azon formák, amelyek evolúciós zsákutcákról számolnak be, hibákról, illetve olyasmirõl, ami az adott célra alkalmatlan vagy ügyetlen, s ezért csak az evolúció fényében érthetõ meg.
A csökevényes szervek olyasmik, mint a kérõdzõk bõr alatt maradó metszõfogai vagy a delfinek egymáshoz képest nem mozgó, részben összenõtt kézcsontjai. Egyetlen magasabb rendû állat sincs, amelynek néhány testrésze ne volna ilyen állapotban. A csökevényes szervek hasonlók más, alkatilag rokon fajok szerveihez, de rendszerint kisebbek, torzak, esetleg rejtettek. Darwin másik szóhasználatával élve ezek használaton kívüli szervek, tehát feleslegesek vagy károsak (figyelembe véve, hogy más szervekhez hasonlóan betegség vagy sérülés forrásai lehetnek). Létük többféle okból is kizárólag az evolúció tényével magyarázható. Egyrészt nincs olyan tervezõ vagy teremtõ, aki ilyent alkotna, hiszen ezek “rosszak”. Másrészt, és ez fontosabb: két mûben lévõ közös hibák alapján egy plágiumpert is meg lehet nyerni, a közös csökevények tehát itt is közös õsre utalnak. A majomban és az emberben is vannak ilyen közös csökevények (pl. bõrizmok), s a magasabb rendûek csökevényes szerveinek rendszere szépen illeszkedik a teljes leszármazási törzsfához. Végül, a csökevényes szervek igen változékonyak, amit már maga Darwin is használaton kívüli voltuknak tulajdonított, ami egyben mai torz alakjuknak is az oka a hosszú leszármazás és módosulás láncolatain keresztül. Manapság befagyott véletlennek nevezik az ilyesmit: hogy egy véletlen módosulás tartósan megmarad, pusztán, mert öröklõdik.
A tüdõ anatómiailag az úszóhólyagnak felel meg, és több jel utal arra, hogy feladatát nem valami hatékonyan látja el. Az általa okozott problémák egyike az emésztõcsatorna és a légutak keresztezõdése, emiatt a félrenyelt étel fulladást okozhat. Ismét csak: igen rosszindulatú tervezõ hozna csak létre ilyet. Megérthetõ azonban a tüdõ ezen vonása, ha azt tételezzük fel, hogy csakugyan átalakult úszóhólyag, s hogy a rossz tulajdonságai e “nyersanyag” és a módosulási út együttes eredményei.
Mindezeknél is érdekesebb a zsiráf története. A zsiráf esetlen, ügyetlen állat, nehézkesen mozog, roppant kiszolgáltatott ivás közben. Minek köszönheti a létét? Mai tudásunk szerint egy evolúciós balesetnek. A zsiráffal kapcsolatban a tudomány többször módosította az álláspontját. Eleinte voltaképpen a teremtéstörténet logikájából kiindulva azt próbálta megmagyarázni, hogy a zsiráf miért “jó” mégis. Közös volt a bibliát szó szerint értõk és az evolucionisták véleménye abban, hogy valami (vagy valaki) gondoskodott a zsiráfról: hogy szerencsétlen alkata ellenére “jól járt”, például mert a fák tetejérõl tud legelni, s így biztosíthatja életét a magas fák között. De idõközben kiderült, hogy a zsiráf leggyakrabban nem a fák koronáján, hanem a bokrokon legel, ebben hosszú nyaka ugyanannyira akadályozza, mint minden másban. Ismét egy gonosz teremtõ munkája ez? A dolgot tovább bonyolította (most már az evolúció szempontjából nézve), hogy a zsiráf a kecske és az antilop rokona, a kecskék pedig – bármilyen hihetetlen – tudnak fára mászni. Miért nem mászik fára a zsiráf, ahelyett, hogy hosszú nyaka lenne? (Ebben a kérdésben pontatlanság, hogy a zsiráf és a kecskefélék élõhelye nagyon eltérõ, és másfajta a növényzet is – de a zsiráf legközelebbi rokona, az okapi a közelben él, olyan fák között, amelyekre a kecske is fel tudna ugrálni.) Kérdésünk már feltételez valamennyit az evolúcióelméletbõl, mégis alkalmas lehet az evolúció tényének megvilágítására. Ma úgy tudjuk ugyanis, hogy a zsiráf nyaka szexuális szelekció eredménye, s hogy az okapival közös õsök hímjei a nyakukkal viaskodtak, itt a hosszú nyak elõnyt jelentett. Hasonlóan küzdenek ma is a hím zsiráfok, nyakbirkózással és erõteljes pörölycsapásokkal, az állatvilágban gyakori szimbolikus küzdelmekkel ellentétben néha halálos sebeket ejtve egymáson.
A történetnek többféle tanulsága van. Az evolúció ténye nélkül a zsiráffal nem nagyon lehetne mit kezdeni, elfogadva viszont a leszármazással való módosulást, érthetõvé válik felépítésének célszerûtlensége, mint evolúciós melléktermék vagy baleset. Ugyanakkor, azt gondolom, a zsiráf esete az elõzõ példáknál is jobban mutatja, hogy az evolúció nem azzal a logikával mûködik, mint a tervezés. Tévedés lenne ezek után azt gondolni, hogy az evolúcióelmélet (amely megmagyarázza, hogyan keletkezhettek egymásból az élõlények) azzal a feladattal volna kénytelen szembesülni, hogy a meglévõ fajokat kell létrehoznia. Az evolúció tényébõl következik az evolúciónak az a sajátossága, amit “opportunizmusnak” szokás nevezni: hogy nagyon sokszor esetleges, hogy “ügyetlen”. Óriási különbség, hogy svájci órát akarok-e terveztetni az evolúcióval, vagy az ingaóra is megfelel. Az evolúció felfedezésével együtt jár ezért annak a felismerése, hogy az élõlények korántsem optimálisak egy adott “célra”, és hogy talán egész másmilyenek is lehetnének.

Tévhitek az evolúcióval kapcsolatban

Az evolúció az emberhez vezetõ út

A közismert ábra, ahol a majomtól az emberig vezetõ utat látjuk, azt sugallja, amit a címünk állít, de kétszeresen is félrevezetõ. Félrevezetõ azért is, mert (úgy, ahogy gyakran rajzolják) ma élõ fajokat hasonlít össze, pedig ezek nem egymás, hanem egy közös õs leszármazottai. De félrevezetõ fõleg azért, mert visszafelé húz ki egy szálat az evolúciós folyamatból, a jelen felõl ábrázolja a múltat. 
A valóságos evolúciós utak a jövõ felé elágaznak, ezzel sokféle lehetõséget hoznak létre. Sokszor apróságokon múlik ilyenkor, megjelenik-e egy bizonyos ág, és ha igen, sikeres lesz-e. Az evolúcióelmélet értelmében egyáltalán nem biztos, hogy az ember az evolúció csúcsa. Lehetett volna egy értelmes dinoszaurusz, sõt az is elképzelhetõ, hogy a fejlett értelem megjelenése maga is esetlegesen történt meg, s nekünk mindössze “szerencsénk van”, hogy megesett.

Csodára lenne szükség

Mindez a következõ kérdéssel is összefügg: mennyire csodálatos, mennyire valószínû az evolúciós folyamat? Valóban csodára lenne szükség hozzá? Ennek magában is számos vonatkozása van, itt csak egyet emelek ki, amit a millió/millárd problémának nevezek.
Pár éve egy hazai kormány a szokott hiány (négyszázmilliárd forint) ledolgozására vonatkozó ötleteket kért a lakosságtól. Össze is jött számos tipp – arra, hogy hogyan kell megtakarítani, ha mindet megvalósítjuk, négyszázmilliót. A kognitív pszichológia azt tanítja, hogy az ember nem jól dolgozik nagy számokkal, és ez is egy példa erre. A millió és a milliárd között nem “három nulla” a különbség, hanem három nagyságrend, vagyis nem ábrázolhatók például ugyanazon a számítógép-monitoron, mert ha az egyikük egy képpont, akkor a másiknak ezer képpontnak kell lennie. A nagy ötletek lényegében nullát takarítottak meg.
Az evolúcióban szerepet játszó (véletlen vagy akár nem véletlen) folyamatok mármost 1023 számú molekula (ez a tízes után nem három, hanem huszonhárom nullát jelent) néhány milliárd évig tartó mûködését jelentik, miközben minden egyes másodpercben milliószámra történnek kémiai reakciók. Nem valószínû, hogy akik a csodát emlegetik, érzékileg fel tudnák mérni ezeket a nagyságrendeket – mint ahogy senki más sem tudja. Akkor hogyan tudunk velük dolgozni? Nem érzékileg, hanem számítási módszerek révén, amelyeket a valószínûségelmélet dolgozott ki. Ezekkel, megfordítva, épp azt számolták ki, hogy az élet keletkezéséhez szükséges legalapvetõbb molekulák szinte azonnal a rendelkezésre álltak, s hogy ehhez hasonlóan az evolúcióhoz szükséges többi esemény is elég gyakran megtörténhetett.
Szellemes illusztrációját adja ennek Freeman Dyson princetoni fizikus. Ha csodának azt az eseményt nevezzük, aminek nagyon kicsi a valószínûsége, akkor – mint kiszámolta –, az életünkben történõ események gyakoriságára vonatkozó ésszerû becslés mellett átlagban havonta történik velünk egy csoda: “Épp ma kaptam emailt a húsz éve nem látott barátomtól, épp, amikor õrá gondoltam.”

Cáfolat példák által

Talán sokaknak meglepõ, de az evolúció elmélete vagy más tudományos elmélet pusztán példákkal nem cáfolható. Sõt, a példák zsákutcájába nem is szabad belemenni, mert ez obstrukcióhoz, a kutatás feltartásához vezet. Egy nemrégi vitában az ID mellett érvelõ a többedik viszontválaszában 62 oldalas irományt nyújtott be. A kifogások száma ugyanis tetszés szerint szaporítható, hiszen kérdezni mindig könnyebb, mint válaszolni.
Mivel magyarázza az evolúcióelmélet a csillók vagy más sejtszervecskék létrejöttét? Az ID hívei szerint nem magyarázza. (Mivel a háttérben egy másik tévedésrõl van szó, most a magyarázatot nem keverem ide.) Mondjuk tehát, hogy így van. Az evolúcióelmélet azonban attól még nem lesz téves, ha egy kiválasztott eseményt egy adott pillanatban nem képes magyarázni. Egy elmélet leginkább olyan, mint egy kutatási program, aminek a keretében szép lassan haladunk elõre a megismerésben. Egy illusztrációval megvilágítva: a gravitációs elmélet (még kevésbé a gravitáció ténye) nem függ attól, hogy vajon magyarázza-e az összes különleges csillagászati jelenséget.
A tudományfilozófiában a magyar származású, Londonban világhírt szerzett Lakatos Imre nyomán lokális és globális ellenpéldákat különböztetnek meg. A lokális ellenpéldák ártalmatlanok. A globális ellenpélda viszont olyan, ami az elmélet alapjait ássa alá. Ilyen lenne, mondjuk, ha valaki a törzsfába a biogeográfiai és egyéb szempontok figyelembe vételével be nem illeszthetõ élõlényeket találna, vagy ha kiderülne, hogy egyes formákat valamilyen egyedfejlõdési korlátok miatt lehetetlen másokból létrehozni.

Véletlenül nem keletkezhet

Valóban létrejöhetnek-e egymásból az élõ formák? Az ID hívei kételkednek ebben, arra hivatkozva, hogy “véletlenül” nem keletkezhet egy egész új szerv. A véletlen szerepérõl már volt szó, a viták lényegét ismerve itt amúgy is helyesebb úgy fogalmazni, hogy vajon “egyetlen lépésben” van-e esély egy radikálisan másfajta élõlény keletkezésére.
Ez az evolúcióelméletnek valóban sokáig fejtörést okozott, bár az élõlények morfológiai sorával kapcsolatban mégis kevesen gyanakodtak globális ellenpéldára. A formák sorában ugyanis “volt logika”, ami arra utalt, hogy helyes a leszármazási elképzelés. Az utóbbi idõk nagy felfedezéseinek egyike mármost az úgynevezett homeobox-gének megtalálása, amelyek közösek számos élõlényben, és az egyedfejlõdést szabályozzák. Ezek – valamint a “makromutációk”, például a Drosophila bithorax-mutációja (amely egy- és kétszárnyú alak között vált) – arra utalnak, hogy lehetséges radikális átmenet. Mindössze egyetlen gén megváltoztatásával az Artemia, az akvaristák által is jól ismert “sóféreg” (valójában egy apró rák lárvája) formát vált a hatlábú és a százlábú alak között! Egyre több a bizonyíték arra, hogy a fejlettebb organizmusok evolúcióját is hasonló nagyszabású változások kísérik, akár egyetlen generáció alatt.

Mindenkinek joga van másféle nézethez

Két egészen másfajta kifogás vagy tévhit következik, az elsõ a tudás szabadságára utal.
Milyen alapon zárnánk ki például az ID-t a tudomány demokratikus közösségébõl? Hiszen mindenkinek joga van másféle nézethez! Igen, ez így van, de – csak hogy érthetõen fejezzem ki magam – alkotmányos értelemben. Ebben az értelemben bárkinek joga van zongorázni is, mégis évekig kell tanulni, hogy érdemes legyen meghallgatni. Ugyanez a helyzet a tudományos nézetekkel: bárkinek joga van hozzájuk, de nem várhatja el, hogy pusztán ennek alapján meghallgassák. A tudás (a zongorázni tudás vagy akár a tudományos tudás) – és most egy furcsa, de igaz állítás következik – nem demokratikus. A tudomány egésze a demokratikus, mert lehetõvé teszi, hogy bárki elsajátítsa és megvitassa, miután megtanulta. Az ID és más evolúcióellenes nézetek és a biológia vitája ebben az értelemben tehát nem is vita, hanem a biológia részérõl csak ismeretterjesztés (“zongoralecke”).
Fontos viszont hozzátenni, hogy attól persze egy tudományos nézetnek még nem lesz igaza, ha információhiányos ellenféllel szemben fejtik ki. Az evolúcióelmélet nem attól igaz, hogy az ellenfelei nem értik. A tudományos igazság dinamikája a tudományon belül érvényesül, és biztosak lehetünk benne, hogy az evolúcióelméletet még valóban sokat kell majd finomítani, ahogy már eddig is.

A tudomány elszegényít

Gyakran hallani, hogy a tudomány elszegényíti a világot, az evolúcióelmélet pedig az értelmétõl is megfosztja. Azt szokták emlegetni, ha minden “csak” véletlen, akkor semmi sincsen, aminek értéke volna. Ha az ember maga is állat, akkor nem lehet morális lény: az evolúcióban “minden mindegy”, illetve “semmi sem számít”.
Csak az mond ilyet, akinek az evolúcióelméletrõl fogalma sincsen. Az természetesen igaz, hogy az evolúció ténye (nem az “evolúcióelmélet”) áttételesen kiiktatja a vallási tanítások közül azt, hogy az emberi képességek transzcendens eredetûek. Áttételesen, mert ugyan semmit sem mond ezekrõl, de mégis ahhoz a következtetéshez vezet, hogy az emberi moralitás, ha van, maga is evolúciós eredetû kell legyen. Ám az evolúció elmélete ismeretében ebbõl éppen hogy nem nihilizmus vagy az emberi értékek tagadása következne. Pontosan az evolúció révén ismerhetjük majd meg ugyanis a korai emberi közösségben megjelenõ, az állati példákon túlmenõ emberi kooperációt és összetartást, vagy az agresszió sajátosan fajspecifikus, emberi kontrollját, ami az embert a legszelídebb, a viselkedését kultúrájával szabályozó emlõssé teszi.
Szabadjon ehhez egy személyes megjegyzést fûzni. A moralitás puszta létének vallási kinyilatkoztatásokkal való azonosítása mondhatni európai betegség, ami többek között az ázsiai magas kultúrákat is megfosztja a moralitás és az emberi értékek világától. Ennél nagyobbat nem is lehetne tévedni, hiszen a Földön sok helyen él az ember szigorú erkölcsi szabályok között, Ázsiában talán még inkább, mint Európában. A vallott erkölcsi elvek is lehetnek közösek – talán éppen az evolúcióelmélet révén fogjuk megérteni, hogy miért. Hiszen nem tarthatjuk véletlennek, hogy a nagy vallások hasonló értékeket karolnak fel, lehet, sõt valószínû, hogy ezek egyetemes emberi tulajdonságokból fakadnak. Ennek felderítésében az evolúciós pszichológia vagy az emberi természet kutatása ugyanúgy szerepet játszik, mint a vallás képességének evolúciós antropológiai vizsgálata.

Az evolúció jövõje

Végül, mi várható a jövõben, vajon újra gyõz-e az evolúció, ahogy a múltban is többször megtörtént? Emblematikus, hogy az evolúciót annyian támadják, míg a többi tudományos elméletet kevesebben, bár ma is létezik a tevékenységét komoly arccal végzõ Lapos Föld Társaság. Az evolúció annyira ellentétes a naiv, hétköznapi várakozásainkkal, a megértése pedig annyira nehéz (akárcsak a kvantummechanikáé), hogy általános elfogadása talán sohasem várható. Az evolúciót, mint tudományos elméletet, úgy gondolom, nem kell félteni. Azt viszont nehéz megjósolni, hogy az ID vagy más mozgalmak milyen új vitákat, esetleg pereket kezdeményeznek majd, s azt még kevésbé, hogy ezeken, ha lesznek, mi fog történni. Olyan sok tényezõn, sokszor annyira apróságokon múlik a jövõ, hogy már csak ezért sem lehet elõre látni – éppen az evolúcióelmélet tanítja ezt.
Mégsem vagyok pesszimista. Egy meglepõ irányból valószínûleg számíthatunk pozitív fejleményekre, és ez az alkalmazott evolúció. A 17. század eleje, Francis Bacon Novum Organuma óta úgy mûködik a tudomány, hogy a bizonyosságot összeköti a cselekvéssel: azt gondolja, hogy amit értünk, azt magunk is létre tudjuk hozni vagy meg tudjuk változtatni. Az evolúciós technológia lehetõsége alkalom lesz ennek bizonyítására. Ma ott tartunk, hogy (pl. a Brandeis Egyetem beszédes nevû GOLEM projektjében) emberkéz érintése nélkül szaporodnak önmagukat tökéletesítõ robotok, amelyeket egy evolúciós folyamat tervezett véletlenszerû elemekbõl, “intelligens tervezõ” közvetlen közremûködése nélkül. Ehhez csak nyersanyagokra és kombinálódásra, véletlenre, no meg idõre van szükség. Még a robotok gyártását is robotok végzik, igaz, ezeket a kísérletezõk biztosították. Lehetséges-e a teljes folyamatot automatizálni, kiiktatható-e belõle az ember alkotta cél és a segédeszközök? Egy jelenleg is folyó kísérlet szerint a válasz igenlõ lehet. A robotok szaporodása létrehozhat olyan “melléktermékeket”, amelyek új célokat követnek, ezek segítségével a “tervezési tér”, a lehetséges robotok és célok tere hatékonyan bejárható lehet. Egy hasonló elgondolásokon nyugvó projektet az Európai Unió is támogat, magyar résztvevõkkel, köztük az általam vezetett modellezõ csoport munkatársaival. A fejlõdõ rendszereken alapuló nyílt evolúciós technológia a közeljövõ realitása. Ha bûvészinasként mi is meg tudjuk ismételni az evolúciót, talán kevesebben gondolják majd, hogy nem létezik.

A szerzõ a Mindentudás Egyetemén, 2006. május 8-án tartott elõadásának rövidített, szerkesztett változata.