Ökotáj, 35–36. sz. 2005. 98–105. o. 

Tóth József

Épített tájak

A történelem elõtti Európa õslakossága észrevétlenül olvadt át a történelembe. Életmódjuk, kultuszaik, mítoszaik alig-alig ismertek, mert az Európában terjedõ kereszténység a legelsõ pillanattól – és teljes további története idején is – szorgalmasan gyomlálta e régi “pogány” elemeket. A régészet és a történettudomány szakemberei gyakran ma sem tudnak mit kezdeni fennmaradt emlékeikkel, például a földrészt keresztül-kasul átszövõ igen jelentõs földépítészetükkel – bár a Brit-szigetektõl Franciaországig és Spanyolországtól Olaszországig számon tartják, és védik e monumentális hagyatékot. Ezek a gyakran hatalmas területeket átfogó – általában védelmi és gazdasági céllal kialakított – földmûvek alapjaiban térnek el a késõbbi építészeti és tájátalakítási elvektõl. Talán ez is az oka, hogy a hivatalos tudomány szakemberei gyakran figyelemre sem méltatják ezeket a képzõdményeket – különösen itthon, ahol még leltárba vételükig sem jutottunk el, nemhogy védelmükig.

Ártéri gazdálkodás

E tájátalakító tevékenység egyik – máig tiszteletet parancsoló, és speciálisan Kárpát-medencei – emléke az Andrásfalvy Bertalan által rekonstruált ártéri gazdálkodás.
A Négyelem-rendszer elemei, a föld, a tûznapfény és a levegõ viszonylag kiszámítható módon vannak jelen egy területen, egyedül a víz elem esetleges, bizonytalan, mivel állandó mozgásban, körforgásban van, éghajlat- és idõjárásfüggõ. Ezért a víz helyben tartása, illetve lefolyásának bölcs lassítása az élet alapja. Az ártéri gazdálkodás szembeötlõ törekvése e cél megvalósítása – mint ahogyan az is, hogy elejét vegye a pangó, halott víz, rothadó mocsár kialakulásának annak érdekében, hogy az élet a legteljesebb, legszebb módon élhessen, nõhessen, gyarapodhasson Isten ege alatt. Az ártéri gazdálkodás módszerével olyan vízjárta területeket lehet bevonni a szervezett gazdálkodásba, amelyeket semmilyen más módszerrel nem lehet hasznosítani. Sehol a világon nem ismert ez az eljárás-, élet- és gondolkodásmód, csak a magyarlakta vidékeken. Ez a mi szellemi termékünk.

A régi ártéri gazdálkodó tudta, hogy amikor jön a víz, azt meg kell tartani – akkor megszelídül, mi több, nyáron is kézre áll, függetlenül a pillanatnyi csapadéktól. A munkát a táj vízmegtartó képességének növelésébe kell ölnie, nem gátépítésekbe. Az itt élõ ember elfogadta a folyók természetét, és alkalmazkodott hozzá. Így árvízkor a víz szabadon mozgott, hatalmas területeket borított, ezért az árvizek szintje a lehetõ legalacsonyabb volt, a szárazulat pedig a lehetõ legnagyobb.
Bõséges leírások találhatók a fokrendszerek összehangolt mûködtetésérõl és a különféle tereptárgyak biztosította javakról. Ezek teremtették a messze földön híres, példátlan halbõséget a folyóinkban (korabeli nyugati utazók leírása szerint folyóinkban egyharmad rész hal, kétharmad rész víz volt). Az élõvizek és az azokhoz csatlakoztatott holtágak, a hullámtéri legelõk, kaszálók és gyümölcsösök, valamint az állandó szárazulatok gabonája bõségesen biztosították az élethez szükséges javakat.
Az ember az ártéren a teremtett világgal szoros összhangban, harmóniában, annak részeként élt. Az ártérben a Teremtõ mûvét folytatta, rásegített a Teremtett világ egy részének mûködésére, és a tevékenysége nyomán létrejött többletbõl elvette a szükségletét. Andrásfalvy Bertalan írja, hogy ha az ártéri ember egy szép vad gyümölcsfát talált, legközelebb arra járva egy nemes gyümölcsfáról ágat hozott, és a vad alanyba oltotta. Így miközben élt és dolgozott, természetszerûleg minden percben, minden lehetséges módon a Teremtõhöz kötõdtek gondolatai és tettei. A szoros szimbiózis miatt mindent az Egész okán vizsgált és tervezett, és önmagát is az Egész okán létezõ résznek élte meg. Andrásfalvy is hasonló eredményre jut a sárközi ártéri gazdálkodás kapcsán, amikor a tudós – mintegy élete összegzéseként – egy riportban így beszélt: “A magyar ember ott kezdi, ahol Isten abbahagyta.”
Errõl a lelkiségrõl, szellemiségrõl szólnak népmeséink, népdalaink, balladáink, errõl a szõttesek, hímzések, faragványok, népszokások – egész mitikus történelmünk.

Ugyanakkor sellõzõ folyóink tíz-harminc kilométer széles sávban egyúttal védvonalat is képeztek, így egy-egy terület szempontjából védelmi szerepük is igen jelentõs volt. A mesterségesen kialakított árkok (csörszárkok és ördögárkok) is az árvizek dinamikáját mérsékelték. A tájon szétvezetett, majd maradéktalanul elvezetett víz biztosította a táj bõ vízellátását, termékenységét – de kiemelkedõ szerepük volt a védelemben is. Az Alföld vizei akadályozták a szabad közlekedést, és gyakorlatilag lehetetlenné tették a területet nem ismerõ behatoló számára a katonai közlekedést. (Errõl Hovány Lajos ír Északkelet-Bácska felszíni vizei 1783-ban, különös tekintettel a távolsági közlekedésre címû munkájában – és ez okból rendeli el a Habsburg Birodalom is 1783-ban a Kárpát-medence elsõ katonai felmérését, amikor is elkészítik a birodalom elsõ topográfiai térképét 1:28.800-as méretarányban.)

Felvetõdik a kérdés, hogy a síkvidéki, folyójárta területeket ilyen átgondolt védelmi és gazdasági céllal kialakított tájhasználati rendszerrel termékennyé szelídítõ kultúra vajon létrehozott-e hasonlót az általa lakott dombvidéken is? Hiszen egységes gondolkodásmódja, hitvilága és életformája indokolná egy hasonlóan szellemes, “ökologikus” földmû-rendszer kialakítását.
A kérdés már csak azért is megalapozott, mert Ázsiában és Észak-Afrikában ismertek az ilyen vagy ehhez hasonló út- és területvédõ kiépítettségek: a Magreb-országok, Palesztina, Szíria, a Kaukázus, Irak, Irán, a déli szovjet utódállamok, Kína, India stb. tele van ezekkel az építményekkel. Afganisztánban is ugyanabba bukott bele az orosz és az amerikai hadsereg: nem tudták feltörni, de megfejteni sem a hasonló elvek alapján kiépített több ezer éves védelmi rendszert, amely ma is hatékonyan mûködött.
Magyarországon is megtalálni a hasonló módon kialakított védmûveket – vajon miért nem veszünk róluk tudomást? Miért nem kutatjuk?

Földmûvek

Rómer Flóris korábbi munkáira támaszkodva Wosinsky Mór már a XIX. század közepén ötvenhárom földvárat tanulmányozott Tolna megyében. A régészeti leletek alapján elvégzett kormeghatározások alapján azonban óvott attól, hogy a földvárakat összefüggõ rendszernek tekintsük, hiszen egymástól igen távoli idõben keletkeztek, és nem ritkán más-más népek építették. A védelmi filozófiák is egészen eltérõek a különbözõ földépítmények esetében – írja. Tehát bár Wosinskyban is felmerült, hogy a sok egyedi földvár esetleg összefüggõ rendszer lehetett, elvetette az elképzelést – egyébként Rómer Flórissal ellentétben, aki szerint a Szekszárd környéki földvárak rendszert képeztek.
A régészet és a történettudomány általánosan elterjedt modern elképzelései szerint a földvár primitív, gyenge vár, a középkori kõvárak kezdetleges elõformája, ezért körülbelül azonos funkciói és elemei vannak (Wosinsky is így gondolkodik). Ez a szemlélet helyi földvárakat keres, és már csak ezért sem ismeri fel a földépítményeket, hiszen nincs olyan látványbeli különbség egy földvár és egy sima domb között, mint egy szikla és a ráépített kõvár esetében, hiszen ez utóbbi azonnal és egyértelmûen látszik. (Az ettõl eltérõ gondolkodásmód kialakulását alapvetõen befolyásoló ártéri gazdálkodásról, illetve az ázsiai út- és területvédelemrõl alig hallottak valamit ezek a szakemberek.)

Ez a szemlélet kiindulópontként a középkorban keletkezett európai városmagok szerkezetére és a középkori várfejlõdésre épít: a gyûrûformában kiásott árokra és az abba belevezetett patakra, a középre dobált földre, a körben levert, fatörzsekbõl készített palánkra, az ebbe épített kõ lakótoronyra stb. Ezt a mintát találjuk majd’ minden európai városmag legmélyebb kultúrrétegében. A középkor várépítési filozófiája egyetlen erõs fallal számol, ami alkalmasint megvédi a bentlakókat gátlástalan tetteik kellemetlen következményeitõl – és a szomszéd agresszivitásától. Ez a rendszer egyúttal államszervezési csomópont és katonai támaszpont is. A középkori kõvárak a szétbomló közösségek, a mértékét vesztett, önzõ ember építményei.
A földmûvek szemlélete teljesen más. Az ekkor kiépített táj harmonikusabb közösségeket bizonyít, egy olyan idõszakot, amikor ember embernek még inkább támasza, mint farkasa volt. Ha lehetett, kerülték az ütközeteket, és ha lehetett, kitértek az ellenség elõl.
A védelem filozófiája is többrétegû. Elsõsorban nem a falak, hanem a szellem erejével védekeztek: az Isten alkotta természetes táji változatosságot erõsítették meg útvesztõ mivoltában. Ahol szükséges volt, akadályt hoztak létre, ahol szükséges volt, utat biztosítottak, ahol kellett, zsákutcát. A kiépítés az egész tájon összefüggõ hálózatban történt. Például kisebb-nagyobb halastavak tömegét építették ki, ami a meredek dombokkal együtt igen fárasztó, és az ellenség számára veszélyes tereppé vált, így nehezítette vagy tette lehetetlenné a célirányos mozgást (pl. Nagybajom környékén).

Az alábbiakban felvázolt vizsgálataim szerint Magyarország dombvidékein felismerhetõek és rekonstruálhatóak egy ilyen összefüggõ, egész tájegységeket védõ, mélységében tagolt, tájba retusált védelmi rendszer nyomai.
Állítom, hogy a védelmi rendszer részei a mai napig vizsgálhatók, a karbantartás ötszáz évnyi kimaradása dacára is. Rekonstruálni lehet a védelmi filozófiát is a fennmaradt bejáratok (dömörkapuk, vaskapuk), részben még mûködõ (gyakran halastóként üzemelõ) vízlassítók, földsáncok és árkok azonosításával – és gyakran a helynevek is õrzik az egykori viszonyokat.
A különbözõ elemek idõeltérését áthidalja, hogy a közel azonos kultúrájú, hitû és nyelvû rokon népek akár nagy idõeltérésekkel is folytathatták egymás munkáját, és a szükségleteiknek megfelelõen használhatták, bõvíthették elõdeik mûködõ építményeit.

A Völgység

Szûkebb pátriám, a Völgység igen kellemes arányú dombvidék, alapvetõen löszdombokkal. A dombvidék kellõs közepén áll a hármas geológiai összetételû Mecsek középhegység. Töve gránit, erre rakódott a tengerborítás idején mészkõ, és ezzel egy idõben a víz alatti vulkáni mûködés bazaltja. Átvágja egy vetõdés, a mai Egregy-völgye, amirõl Gárdonyi Géza is ír az Egri Csillagokban. Erre az alapra rakódott utóbb a lösz, egy egészen finom szemcséjû, jégkorszaki kõzetmálladék, ami elsõrendû táptalaja a humuszképzõdésnek. Így vetõdések a lösz alatt is adódnak. A völgyek Bonyhádnál épp e süllyedékek okán kiszélesednek.
Sok a halastó, a mocsaras vizenyõs rét, az asztallap simaságú legelõ. Majdnem minden völgyben patak folyik. A Mecsek bõvizû karsztforrásai mellett számos forrás fakad a lösz agyaglencséibõl, kisebb vízhozamokkal, de megbízhatóan. Így az aparhanti és majosi kis források éltették évezredeken keresztül a Bonyhádtól északra esõ tõzeglápot is, napjainkig fenntartva a jégkorszaki flórát. 
A tájat hajdan dús lombos erdõ borította, de a török utáni idõkben ezt fokozatosan kiirtották a betelepülõk, a földmûvelés és állattartás okán. Ma inkább ligetes jellegû a vidék, bár összefüggõ erdõk is bõven adódnak. A dombperemek bozótosak, sok peremen kapitális hársak nõnek, de gyakori a szil és a tölgy is.
A természeti adottságok a mezõgazdaságnak igen jó feltételeket biztosítanak. Sok dombtetõ lapos, peremes, de a laposok nem korlátozódnak a dombtetõkre. Sok a kapitális terasz, különféle magasságokkal, nem ritkán több kilométer hosszan ötven-kétszáz méteres szélességgel, egy-három szinttel.
A régészeti leletek tanúsága szerint ez a vidék hat-nyolcezer éve, a pattintott kõkortól sûrûn lakott. Az igen jó minõségû termõföld mindenkor jó termést adott. A dombok intim élettereket biztosítanak az itt élõknek, ugyanakkor nem fárasztóan nagyok. Barátságos, bensõséges, dús vizû, dús növényzetû táj. Mindez elmondható a tolnai, szekszárdi, geresdi, somogyi dombságról és a Mecsekaljáról is.

Dr. Ádám László A Tolnai-dombság kialakulása és felszínalaktana (Budapest, Akadémiai Kiadó, 1969) címû, ábrával és fotóval gazdagon illusztrált, kiváló, részletes és szakszerû munkájában leírja e táj geológiáját és felszíni alakzatait. Az ebben felvázolt földtörténeti és tektonikai mûködések, a felszín kialakulásának körülményei és eredményei miatt szükségszerû, hogy a területen az adott fizikai, kémiai, meteorológiai stb. folyamatok egy adott típusú, jellemzõ geomorfológiai alakzatot hozzanak létre. E tájon azonban gyakran mégis más formák adódnak – világosan érzékelhetõ is a könyv átfogó leírásaiban némi bizonytalanság. A becsületes tudós ilyenkor a saját tudásában keresi a hiányosságot, Ádám Lászlónál is ezt érzékelem. Ami természettudományos szemszögbõl a területrõl tudható, azt a szerzõ feldolgozta – a hiány megítélésem szerint a régészek és a történészek mulasztásából következik, és az ebbõl fakadó hiányos szakmaközi együttmûködésbõl. Egyértelmû ugyanis, hogy e bizonytalanságok hátterében, a fent említett tájépítési jellegzetességek állnak.

A Völgységben gyakoriak a peremes dombok – ezek azonban vízszintes tetejükkel ellentmondanak a lösz anyagtulajdonságainak. Már a hatvanas évek végén észrevettem, foglalkoztam is velük, de valamiféle eredményre csak 1987-ben, a kishidasdi földvár megtalálásakor jutottam. A peremes forma annyira gyakori a környéken, hogy módszert kellett keresnem, amellyel vizsgálható ez az érdekes probléma. A természetes módon kialakult forma a lösz vízérzékenysége miatt kizárható volt. A legkeményebb löszrög is percek alatt válik “híg szmötyõvé” víz jelenlétében. Ha a mi idõjárási viszonyaink között a perem oldala ezer éveken keresztül megállt függõlegesen, akkor annak máshol kell keresni az okát. Egy barátom szõlejében sejlett fel a válasz, amikor szõlõtelepítés közben olyan rögöt találtam, amelyben amorf üreg rejlett, másodlagos kalcitkiválással. A kalcit csak felülrõl kerülhetett bele, hiszen a domboldali felszín közelében, negyven (tengerszint felett százötvenöt) méter magasságban az alulról kapillárisan felhúzódó talajvíz kizárható, és forrás sincs több kilométeres körzetben. Valószínûleg inkább arról van szó, hogy valamilyen építkezéskor mészkõtörmeléket használtak kötésre. Évekkel az építés után a megtelepült növényzet talajban lebomló részei termelték azt a széndioxidot, amely a beszivárgó esõvízzel a mészkövet oldatba vitte. A tömörült talajban a kõ kioldódása után visszamaradt üreg falán mutatkoztak a kalcitkiválások. Emellett szól egyébként a népi tapasztalat is, hogy a vályogtégla habarcsaként használt sárgaföldet a lösz mélyebb, meszesebb rétegeibõl bányásszák.
Lassan nyilvánvalóvá vált számomra a dombperemek mesterséges kialakítása. Bár a régészek azt állították, hogy a peremek leszántás eredetûek, ezt én kétlem, hiszen sok helyen három-tíz méteres szakadások is vannak, ilyen eke pedig nem létezik. Arról nem is beszélve, hogy ha én szántanám a szép gömbölyû löszdombokat, és megjelenne a szakadás elsõ jele, józan paraszti ésszel tüstént módszert keresnék a kiküszöbölésére, mert akadályoz a dombtetõre jutásban.
Az egykori földvár-maradvány lehetõsége is kiesik, mert azt cölöpökkel verik körül két sorban, és közé földet döngölnek. Ekkor segített a kishidasi földvár, amelynek kialakítása messze eltért a tanultaktól. Az elsõ határozott lépések után beláthatatlanná szélesedett a probléma. Felismertem ugyanezt a formát az Õrségben, Vas megyében, a Bakony alján, Miskolc és Kaposvár környékén, de (filmfelvételeken) Erdélyben, Franciaországban és Kínában is. Ezek alapján úgy vélem, hogy a geológiai, természetföldrajzi viszonyokhoz alkalmazkodva a Kárpát-medence nagy részét behálózza ez a gazdasági-védelmi célzatú földsánc-földvár-vízrendszer.

A kiépítés elvei

A táj védelmi-gazdasági célú szelíd átformálása során a dombtetõket az egykor itt élõk laposra alakították, és peremet képeztek oly módon, hogy a szélre hordott földet mészkõ-törmelékkel rögzítették. Így függõleges szakadás képzõdik, amitõl a domboldal fölfelé járhatatlan lesz.
A völgyek alján halastavakat hoztak létre oly módon, hogy tóvégi gátnak dombot, vagy dombvég-toldást használtak. A széles völgyekben kialakított halastavakba a szükségletnek megfelelõen keresztgátakat, mólókat építettek, ahonnan a tómûvelést végezhették. A geológiai adottságok – vízmosások, suvadások stb. – kihasználásával ezeket úgy alakították ki, hogy teljesen a természetesre hasonlítsanak.
A vízszint fölött a völgyek hosszában egyhárom méterre vezették az utakat. Az útról a dombtetõre védett feljárókat alakítottak ki, amelyeket élõ növényzettel rejtettek. A feljárók mellett “házi használatra” gyalogbejáratokat képeztek ki. A dombperemeket párszáz méterenként, szükség szerint, bástyázták, ahonnan szemmel tarthatták az utakat.
A dombtetõkön éltek, és gabonát termeltek. A dombtetõ széleinek erdõsülése egyrészt megakadályozta az eróziót, másrészt álcázta a dombtetõ településeit. A domboldalakon szükség szerint legelõt és gyümölcsöst alakítottak ki.

A kiépített területek

A vizsgálatok során egy, a Mecsek körül elterülõ, jól elkülönülõ, mintegy hatezer négyzetkilométer nagyságú résszel foglalkoztam behatóbban. Az összetartozó tájegységekhez tartozik még a Somogyi-dombság nagy része, a Zselic, a Tolnai-dombság, a Hegyhát, a Völgység, a Szekszárdi-dombság, a Geresdi-dombság, a Baranyai-dombság, a Villányi-hegység, a Mecsekalja és természetesen a Mecsek.
Ahogy az Elsõ Katonai Felmérés 1783–85-ben készült térképszelvényei rögzítették az akkori viszonyokat, egykor az itt található völgyeket mindenütt víz borította, amit kisebb-nagyobb gátakkal tartottak meg. Ezek maradványai a néhol napjainkig is fennmaradt mocsarak. Ezeken a tájakon a vizes kiépítések fölött mindenütt a már ismertetett meredek domboldalak álltak, többnyire erdõvel fedve, fõleg tölgyesekkel. A dombtetõk egyenesre faragása és a peremek kialakítása a legtöbb domb esetében még ma is tanulmányozható, bár a függõleges szakadások nagysága nagy eltéréseket mutat. Gyakoriak az egyméteres peremek, de nem ritka a három-tizenöt méteres szakadás sem. A kisebb perem vadvédelmi, a nagyobb vadvédelmi és katonai védmû lehetett egyszerre.
A táj egykori kialakítói, lakói és gazdái árutermelést valószínûleg nem folytattak, és talán a kereskedelem sem volt számottevõ, ezért a kis népsûrûség függvényében csak annyi dombtetõt alakítottak laposra, amennyi ily módon megtermelte szükségleteiket. A gazdasági tevékenység gerince a dombtetõi laposokon folytatott gabonatermesztés volt. A földeket a dombél meredeken kiépített peremei védték a legelõ állatoktól. Ha a dombperem járhatatlan, a legelõ állatok és a nagyobb vadállatok is a völgyben rekednek, nem tesznek kárt a dombtetõ gabonájában. A legelõ és a gyümölcsös a domboldalban húzódott, míg a mesterségesen felduzzasztott halastavak a völgyekben.
A tetõn, a védett horpadásokba települtek az apró, tíz-húsz portából álló falvak. Völgyben a leletek szerint nem épült falu, ott vezettek az utak, és esetleg oda települtek a malmok és a fogadók. Így volt biztonságosabb.
A tószintrõl a dombtetõre védett, rejtett feljárók biztosították a közlekedést, ezek három típusát tudtam elkülöníteni. Ezeket felül csapdákkal, megtévesztõ építményekkel erõsítették meg, és olyan helyen alakították ki, ahol a terület jól belátható, õrizhetõ volt. (Ilyen funkciója lehetett a Lánycsók melletti Csalihegynek, és a Nagymányok melletti Csalának. Erre utalnak az olyan helynevek, mint Dömörkapu, Vaskapupatak, Kövesd, Kakasd stb.).
Többnyire a kialakított tó mögött, a perembõl kiemelkedõ bástyák alatt feküdtek a legelõk, amelyek egyben gyümölcsösök is voltak (pl. Máza határában). A rideg tartású állatok téli szállását dombvidéken peremmel körített völgyekben alakították ki, mint az például szintén a mázai földvár két része között látható, de Szalatnak mellett földvár nélkül is alkalmazták – ez is tanulmányozható mindmáig.

A víz megtartására a táj természete következtében igen változatos megoldások születtek. Ezek jórészt szintén a mai napig megmaradtak, és tanulmányozhatók, mûködnek is. A Mecsek közelsége miatt a táj esése meglehetõsen meredek, a vizek sebessége gyakran túl nagy. A völgyek nagy vizeit ezért egykor, a földépítmény-hálózat kialakításakor, keresztgátakkal fogták meg. Ezeket igen nagy változékonysággal építették, lépcsõzve az esést (máig megtalálhatók ennek nyomai). Nem építettek a mai értelemben vett prizma formájú gátakat (ez túl könnyen elbontható, átvágható, felismerhetõ, és gyenge is), hanem egy-egy dombot hosszabbítottak meg, a domb formavilágát megtartva. Esetleg a völgy egy részét töltötték fel, akár nagy területen két-három méter vastagságban is, mint a Sióagárd–Medina közti völgyben. Mecseknádasd és Hidas között például egy dombvég van meghosszabbítva, ami alig útnyi szélességûre szûkíti a völgyet. Ennek mai, bõvebb állapotát 1952-ben, a 6-os mûút építésekor alakították ki. Bonyhádnál az Óhegy oldalából valódi móló indul, innen kezelték a tavat. Cikó határában, az Ótemplomnál a kelet–nyugati völgyet teljesen elrekesztették, úgy, hogy a Mecsek északi és keleti vizei a bonyhádi völgyön folyjanak, használhatóvá és védhetõvé téve ezzel az egyébként száraz völgyet.
Az így kialakított nagy léptékû halastó-hálózat alkalmas volt szélsõségesen nagy mennyiségû vizek rugalmas tárolására is. Ez a rendszer ugyanúgy lassítja a víz lefolyását, mint a fok- és árokrendszer – és ugyanúgy ökológiai jelentõséggel bír. Ezen felül a nagy szabad vízfelületek páradús mikroklímát is biztosítottak a dombok között.

Védelmi rendszer

Az eddig ismertetett gazdasági és honvédelmi kiépítésekkel – meredek falú, peremes dombok kiképzése, gátrendszerrel halastó-hálózat kialakítása, völgyekben vezetett úthálózat stb. – “labirintussá” erõsített természetes geomorfológiai sokszínûség miatt a dombok és a völgyek keresztbe csak igen nehezen, vagy egyáltalán nem voltak járhatók. Az utak a völgy hosszában, a tószint fölött néhány méterrel húzódtak, a közöttük elterülõ részeken többnyire termõföld, ritkábban földvár, illetve védelmi jellegû építmény volt (ez mindmáig felismerhetõ például a Cikó felé vezetõ úton).
A nagytáj szélein erõsebb a földvár-jelleg, a lösz által kialakított szakadásokra, teraszokra támaszkodó kiépítés. A sokméteres suvadásokat gyakran két–négy szintben védvonalszerûen alakították ki (a négyszintes sáncok relatív magassága néhol a nyolcvan métert is eléri). A beékelõdés sarkaira hatalmas földvárak települtek, többlépcsõs, nagy mélységû bástyarendszerrel, nagy kapacitású kijáratokkal (Szekszárd, Báta). A földvárakat tavakkal és árterekkel erõsítették: a rendszerbe vezetõ jelentõsebb völgyszájakat elárasztották, két oldalra erõs földvárakat építettek. Ilyen például a szekszárdi Delta és sióagárdi Lányvár. A bejárókat akár tizenöt-húsz kilométer mélységig megerõsítették, a védhetõség fokozására, mint azt a bonyhádi Ófalui-völgy mutatja. A területvédelem során “helyõrségszerûen” igen erõs földvárakat is kialakítottak, ilyen lehetett például a szekszárdi három földvárból létrehozott erõdrendszer Csatártól a Deltáig.
A védelmi rendszer kiépítése során követett elv az erõszakos behatoló mozgásának korlátozása volt. Az ellenség nem volt képes feljutni a meredek peremekkel védett dombokra, ezért a vízzel elárasztott völgyekben futó, legfeljebb három–hat méter széles földutat volt kénytelen használni – míg a védõk szabadon mozoghattak a lapos, védett dombtetõkön. A rendszer nem az erõre, a támadás és védekezés logikájára épített, nem a “falak erejére” és a védõk nagy számára, hanem a párhuzamosan futó, keresztben járhatatlan völgyek, zsákutcák és csapdák, rejtett falvak és utak idegenek számára kiismerhetetlen rendszerére – az ütközés elkerülésére, a tájjal kialakított bensõ szövetség erejére.

Az ismertetett földépítmények régészeti feltárása talán átalakíthatná a hivatalos tudomány egynémely elgondolását, hiszen a fent leírt összefüggésekkel nem foglalkozik sem a régészet, sem a történetírás. Ez a rendszer észrevehetetlenül simul bele a tájba. Finom átmenetekkel alakul az életfenntartó és újratermelõ elvbõl a védekezés különbözõ formáivá, és vissza – mindezt a lehetõ legkisebb beavatkozással és a lehetõ legnagyobb tisztelettel a teremtett világ iránt. Méreteihez és erejéhez képest alig van benne munka, mégis – akár az ártéri gazdálkodás rendszere a síkvidéken – nemes, szellemes, otthonos táj kialakulását eredményezte. Mint egy imádság. Engesztelünk.

Somogyban, ebben az egyébként is aprólékosan tagolt tájban érzékelhetõ leginkább az egykor volt labirintus-jelleg a megszámlálhatatlan tóval, patakokkal és hatalmas õserdõvel. Belsõ-Somogyban százával mûködtek tavak – Nagybajom környékén kaphatunk képet a mûködõ rendszerrõl: egy jól vezetett patakon húsz-harminc kilométer hosszan nyolc tó is megszámolható.
A gyér népsûrûség kevés mûvelésbe vont területet is jelentett, a használaton kívüli területeken járhatatlan õserdõk voltak. A Belsõ-Somogyot borító õserdõ például százötven esztendõn keresztül megakadályozta a törököt abban, hogy megszállja a vidéket – és felszabadítani sem kellett, ami az õslakosság kiirtásának elmaradását jelentette. Az itt élõk háborítatlanul élhették megszokott életformájukat. A vizes kiépítések megmaradtak, csak a Habsburg-betelepítések után hanyagolódtak el.
Az 1. Katonai Felmérés még rögzíti a kiépítések pillanatnyi, már leromlott állapotát 1783 körül – a több száz tavat, és az utánuk maradt mocsarat. A 3. Katonai Felmérés térképein azonban már nyoma sincs a sok száz tónak, ami korábban a dombok között mûködött.
A külsõ-somogyi részen a Balaton némely része húsz kilométer hosszban benyúlt a dombvidékbe, például Balatonmagyaród és Somogyvár környékén. Valószínûleg Somogyvár volt az ismertetett rendszer nyugati széle. A település egy tizennégy kilométer hosszú és hét kilométer széles, hatalmas területû földvár déli harmadánál fekszik, egy kelet–nyugati irányú völgy szélén, de még a földvár területén – mintaföldvár lehetne, majd minden funkcionális elem megtalálható rajta, ami a többi dombvidéki kiépítésen. Körülötte a völgyeket vízzel árasztották el, bevehetetlen erõdítménnyé alakítva a területet. A vár belsejében hajókikötõ is volt, egy szûk szájú, tágas öböl, melynek bejáratát két jól épített bástya védte.