Ökotáj, 33–34. sz. 2004. 136–141. o

Kié a víz?
Tanulmányok az Egyesült Államokból

A 21. században vizünk árucikké válik. Egyesek hasznot igyekeznek majd húzni belõle, mások készek lesznek háborút indítani érte. A vízfelhasználás növekedési üteme kétszerese az emberi népesség növekedésének, ám egy cseppnyivel sem áll ma több víz a rendelkezésünkre, mint bármikor is történelmünk során. Ezek alapján kardinális kérdéssé válik, hogy ki fogja ellenõrzése alatt tartani az élet eme forrását

Harc a vízért

Az iskolában úgy tanultuk, hogy a Föld vízrendszere zárt, a víz folyamatos körforgásban van, cseppnyi sem távozik a bolygó atmoszférájából. Túl azon, hogy bolygónk jelenlegi vízkészlete pont ugyanannyi, mint a keletkezésekor volt, ez pontosan ugyanaz a víz. Legközelebb, ha kimegyünk az esõre, álljuk meg egy pillanatra, és gondolkodjunk el azon, hogy a ránk aláhulló vízcseppek egy picinyke része bizonyosan alkotóeleme volt már a dinoszauruszok vérének, vagy ezer évekkel ezelõtt élt gyermekek könnyeit táplálta.
Miközben a rendelkezésre álló vízkészlet változatlan, mi mégis képesek vagyunk a magunk és a bolygó számára használhatatlanná tenni azt. Az ivóvíz növekvõ szûkössége számtalan okra vezethetõ vissza. Az egy fõre esõ vízfogyasztás húszévenként megduplázódik, ami több mint kétszerese az emberi populáció egyébként is népességrobbanásként jellemezhetõ növekedési ütemének. A technológiai és higiéniai rendszerek, különösen a jómódú ipari nemzetek esetében, arra ösztökélik az embereket, hogy jóval több vizet fogyasszanak, mint amennyire valóban szükségük volna – de még a személyes vízfogyasztás eme növekményével együtt is, a háztartások és a közösségi vízfelhasználások mindössze az összfogyasztás tíz százalékát teszik ki.
Az ipari igények a világ édesvíz-készleteinek 20–25 százalékára rúgnak, és ez drámai mértékben növekszik. A világ számtalan gyorsan fejlõdõ iparága vízigényes. Például csak az Egyesült Államokban, és ezen belül egyedül a számítástechnikai ipar hamarosan meghaladja az évi másfélmilliárd köbméter vízfelhasználást. Mindazonáltal az öntözés az igazi nagyfogyasztó, hiszen az emberi vízfelhasználás 65–70 százalékát ez teszi ki. Az öntözési célú vízfelhasználás egyre növekvõ mértékben az iparszerû gazdálkodásnak tudható be. A vízigényes nagyüzemi földmûvelési technológiákat támogatják a kormányok és így az adófizetõk, ami legkevésbé sem hat ösztönzõleg a takarékos vízfelhasználást eredményezõ mûvelési módok, például a csepegtetéses öntözés elterjedésére.
A népességnövekedés és az egy fõre esõ vízfogyasztás emelkedése, a földfelszíni vízrendszerek súlyos szennyezésével együtt, komoly megterhelést jelent a még fellelhetõ tiszta édesvíz-készletekre. A globális erdõirtás és a lápos, mocsaras tájak elpusztítása, a növényvédõ szerek és a trágyák élõvizekbe kerülése, valamint a globális felmelegedés, mind iszonytató vámszedõi Földünk törékeny vízháztartásának. A világ édesvíz-készletei kimerülõfélben vannak. 2025-re 2,6 milliárddal többen leszünk, mint ma. Az akkori népesség kétharmada szûkös vízkészletek által meghatározott létfeltételek közepette szenved majd, míg a maradék egyharmadnyi népesség teljes vízhiánnyal lesz kénytelen szembesülni. A vízigény 56 százalékkal fogja meghaladni a készleteket.

A víz mint árucikk

A növekvõ igények és a szûkülõ készletek felkeltették azon globális vállalatok érdeklõdését, melyek a vízkereskedelemben látták meg a jó üzlet lehetõségét. A Világbank a vízipart potenciálisan, dollár-ezermilliárdokban mérhetõre taksálja. A víz a 21. század “kék aranya” lesz.
A víz privatizálása a Washingtoni Megállapodás domináns világgazdasági filozófiáján alapul. Ez a gazdaságfilozófia a kereskedelem és a befektetések liberalizációját hirdeti, míg a szociális programokat és az erõforrás-gazdálkodást a magánszektor kezébe szeretné utalni. Ily módon, az emberiség közös kincsét képezõ vízkészlet is magántulajdonba kerülhet.
A vízzel kereskedõ vállalatok és szövetségeseik kezében a globális kereskedelmi egyezmények váltak a legfontosabb eszközzé. A NAFTA (Észak-amerikai Szabadkereskedelmi Egyezség), a GATT (Általános Vámtarifa- és Kereskedelmi Egyezmény), és a WTO (Világkereskedelmi Szervezet) szervezetei és dokumentumai egyaránt árucikként határozzák meg a vizet. Ennek eredményeként mára a vízre pontosan ugyanazok a szabályok érvényesek, amelyek általában az olyan árujavakra is vonatkoznak, mint például a kõolaj, vagy a földgáz. Ezen nemzetközi szabályozók együttes rendszere miatt ma már egyetlen ország sem korlátozhatja, vagy tilthatja meg a víz exportját anélkül, hogy magára ne vonná a WTO elmarasztalását. Az sincs megengedve a nemzeteknek, hogy visszautasítsák a bármely országból feléjük irányuló vízimportot. A NAFTA “arányossági klauzulája” azt jelenti, hogy ha egy ország természeti erõforrásainak exportálása érdekében megnyitja csapjait, akkor azokat addig nem is zárhatja el, amíg ezek az erõforrások véglegesen ki nem merülnek.
A vízszolgáltatók privatizációs folyamatait tovább erõsíti a WTO új, a szolgáltatások határokon átívelõ kereskedelmét szabályozó GATS-egyezménye (General Agreement on Trade in Services, Általános egyezmény a szolgáltatások kereskedelmérõl). A GATS következményeként egyre fokozódó nyomás nehezedik a kormányokra a vízszolgáltató rendszerek deregulációja és privatizációja érdekében. Amint azonban egy város vízszolgáltatóját egy külföldi érdekeltségû vállalat átveszi, az arra irányuló késõbbi erõfeszítések, hogy ezeket visszavegyék közösségi tulajdonba, a WTO jóvoltából nagyon szigorú gazdasági szankciókat vonnak maguk után.
A privatizációt leginkább három európai székhelyû transznacionális vállalat erõlteti: a Vivendi, a Suez és az RWE. Mindhárom módszeresen felvásárolta kisebb riválisait, hogy globális méretekben válhassanak a vízbiznisz domináns erõközpontjaivá. Ezen társaságok hosszú távú stratégiája szerint elõször a harmadik világ országaiban igyekeztek megszerezni a vízközmûveket, ahol reményeik szerint a víz-válság megoldásának letéteményeseiként helyezték volna magukat képbe. Azonban számtalan harmadik világbeli pénzügyi fiaskó kisiklatta ez irányú terveiket.
A Buenos Aires-i eset különösen tanulságos. Buenos Aires városa lett volna a harmadik világbeli vízközmû-privatizáció zászlóshajója. A Suez – leányvállalata, az Aguas Argentinas révén – 1992-ben megszerezte a városi víz- és csatornázási mûveket. Az általánosan bevett érv a vízmûvek privatizációjakor az volt, hogy a pénztelenséggel küszködõ állami közszolgáltatókkal ellentétben a magánszektor rendelkezik az elöregedett vízhálózat felújításához, illetve korszerûsítéséhez szükséges tõkével. Ezzel szemben a Suez olyan nyilvános forrásokból biztosította a privatizációs kísérletéhez szükséges egymilliárd dollár 97 százalékát, mint a Világbank, a Nemzetközi Valuta Alap és más kisebb bankok. A cég csekély mértékben fejlesztette ugyan a víz- és csatornahálózatot, de tervezett céljai elérésében mindkét területen kudarcot vallott. Ennek dacára a társaság a 90-es évek közepén 25 százalék körüli éves profitokat zsebelt be. Legutóbb pedig bejelentette, hogy Argentínából való kivonulását tervezi, mondván, az ország pénzügyi válsága miatt profitja jelentõsen mérséklõdött. De hasonló privatizációs kudarcok történtek olyan városokban is, mint Johannesburg, Új-Delhi, Manila és a legelhíresültebbként a bolíviai Cochabamba.
A harmadik világbéli vízszolgáltatók privatizációja a civil mozgalmak tiltakozásainak célpontjává vált. Egy nemzetközi civil társadalmi hálózat képviselõi megjelentek a japán Kiotóban vezetõ tisztségviselõk részvételével megrendezett Víz Világfórum (World Water Forum) tanácskozáson. A csoport tagjai magukhoz ragadták a mikrofonokat, és hosszasan sorolták az egész világra kiterjedõen a vízszolgáltatók privatizációjának következményeit. A találkozó vége felé a mexikói Cancunból érkezett egyik aktivista lépett a mikrofonhoz, és felemelt egy pohár szutykos, fekete, rothadás szagú vizet. Elmesélte, hogy ezt cancuni otthonában a csapból vette – ahol a Suez mûködteti a vízközmûveket –, majd felkérte a Suez jelenlévõ elnökét, hogy a pohár büdös, fekete vizet mindenki elõtt igya meg.

Célkeresztben a fejlett ipari országok vizei

A nagy vízmû-társaságok most stratégiát váltottak, és mûködésüket, befektetéseiket Észak-Amerika és Európa jóval biztonságosabb piacaira összpontosítják. Az Egyesült Államokban a vízközmû-szolgáltatások 85 százaléka még köztulajdonban van. Ennek megkaparintása csábító cél az olyan társaságoknak, mint a Suez, a Vivendi és az RWE. Agresszív expanzióra készültek fel: az elkövetkezõ tíz év során tervezik ellenõrzésük alá vonni az Egyesült Államok vízszolgáltatásának 70 százalékát. Sorban felvásárolták az Egyesült Államok vezetõ vízközmû-szolgáltatóit: a U.S. Filtert, a United Watert, majd az American Water Worksöt, melyek nagyrészt kisvárosok és községek ellátását biztosították.
Amikor egy transznacionális vízmû-társaság megszerez egy helyi közüzemi vízszolgáltatót, az úgy tûnik, mintha csak helyi jelentõségû probléma lenne – minthogy azonban ugyanazok a vállalati cápák az egész világon hasonló módon sorra szerzik meg az egyes helyi közüzemeket, a probléma enél jóval komolyabb. Ennek kivédésére szövetségeket kell alakítanunk, kapcsolatba kell kerülnünk egymással, tanulnunk kell egymástól, és el kell kezdenünk felkészülni az ellentámadásra.
Mi a Polaris Intézetnél egy háromlépcsõs stratégiát ajánlunk. Elõször is ki kell építeni egy víz-riasztási hálózatot, hogy naprakészen tudhassuk, hol mûködnek magántársaságok, és hová akarják betenni a lábukat.
Másodszor szükség van egy “víz-akciócsapatra”, mely képes egybehívni a polgárokat, hogy helyi vízfigyelõ szövetségeket formáljanak, és vízszolgáltatóik, vízkészleteik védelmében a vállalat-konglomerátumok ellenében kampányokat szervezzenek. Ezt követõen össze kell kapcsolni ezeket a helyi kezdeményezéseket az olyan csoportok országos akcióival, mint a Public Citizen (Közéleti polgár), vagy a Council of Canadians (Kanadaiak tanácsa).
Harmadikként alternatívákat kell kidolgoznunk. Nem elég kijelenteni, hogy meg akarjuk védelmezni köztulajdonú vízszolgáltatóinkat a magánkézbe adástól. A vízközmûvekkel sok helyen gondok vannak, ezért módot kell találni saját közösségeinken belül, a polgárok tevõleges közremûködése révén a megoldásra, a rendszerek revitalizálására. A tudatossá vált polgár a helyi vízszolgáltatások legjobb gazdájává lesz.
Helyi akcióinkat három globális alapelvre kell építenünk. Az egyik a víz megõrzése. Nem vehetjük félvállról a vízhiány fenyegetését. Egyik helyen lehet, hogy bõség mutatkozik, máshol azonban szûkösség van. A víz megóvásának kérdése elsõrendû fontosságot kell, hogy élvezzen.
A második alapelv szerint a víz alapvetõ emberi jogot testesít meg. Az embernek az életben maradáshoz vízre van szüksége. A vízhez mindenkinek egyenlõ mértékben van joga, és nem a fizetõképessége mértékében.
A harmadik alapelv a víz-demokrácia. Legdrágább erõforrásunk kezelését nem adhatjuk magánszervezetek, vagy kormányok bürokratáinak kezébe, legyenek akár jó, akár rossz szándékúak. Mi, a nép vagyunk arra rendelve, hogy ezt a különleges vagyont megõrizzük, meg kell harcoljunk érte, meg kell találnunk a legmegfelelõbb szerepkörünket, és követelnünk kell a víz-demokráciát.
Tony Clarke és Maude Barlow

A vízhálózat megkaparintása

Állítsunk szembe egymással egy globális multikonglomerátumot a maga több mint 52 milliárd dolláros éves árbevételével, mely eltökélt abban, hogy a közmûveket valamennyi kontinensen felfalja, valamint egy 4900 lelket számláló kaliforniai közösséget. Nem egy súlycsoport – mégis, az idén siker koronázta az aprócska kaliforniai Montara harcát, hogy visszaszerezze helyi vízszolgáltatóját egy behemót német energia-vállalatcsoporttól, az RWE AG-tól. A diadal Amerika szerte felvillanyozta a közösségeket, hogy vízközmûveiket visszaszerezzék a vállalati kezekbõl.
Miután az európai vízellátó rendszereket már nagyrészt privatizálták, és a harmadik világ a víz piacát tekintve is instabil piacnak bizonyult, a globális vállalatok a valódi növekedési esélyt az Egyesült Államokban látták meg, ahol 15 százalék híján valamennyi amerikai valamilyen köztulajdonban lévõ szolgáltatásból jut vízhez. Az elmúlt évtizedben városok százai szerzõdtettek magántársaságokat vízszolgáltatásuk üzemeltetésére. Egy, a Kongresszus elõtt fekvõ törvényjavaslat, a Vízminõség-támogatási törvény, arra fogja ösztönözni a városokat, hogy amennyiben a vízközmû-hálózatok felújításához szövetségi alapokhoz szeretnének jutni, “vegyék fontolóra” a privatizációs lehetõségeket. A magánosítás jelentheti a közvetlen vállalati tulajdonlást is, de azt is, hogy egy cég szerzõdéses viszonyban csupán üzemelteti a szolgáltatást. Mindkét változat mozgósító erõként beemeli a rendszerbe a profitérdekeltséget, és korlátozza a közösség elõtti elszámoltatás lehetõségét.
A magáncégek agresszív támadása állampolgári ellenállást váltott ki: Kentuckytól Illinoisig, vagy Kaliforniáig állampolgári csoportok szálltak ringbe, hogy megakadályozzák a privatizációs ügyleteket. Montara az egyik elsõ olyan közösség, mely sikerrel vívta meg harcát korábban felvásárolt vízközmûveinek ismételten közösségi ellenõrzés alá helyezéséért.
Montara gyõzelmének kulcsa az volt, hogy a közösség régóta jól szervezett ebben a kérdésben: már 17 évvel ezelõtt létrejött egy helyi csoportosulás a helyi vízellátás fejlesztésének kikényszerítésére, így könnyen csatasorba rendezõdhettek, amikor híre ment, hogy az RWE, expanziója jegyében, tervbe vette a CalAmerican Water – a montarai vízellátó rendszer tulajdonosának – birtokba vételét. Montara jelentõs szereplõvé nõtte ki magát azáltal, hogy nyomást gyakorolt a közmûvek feletti hatósági, felügyeleti jogköröket gyakorló Kaliforniai Közszolgáltatási Bizottságra.
A CalAmerican 2002-ben vásárolta meg a vízszolgáltatót egy másik társaságtól. Minden alkalommal, amikor a vízmû gazdát cserélt, az ár feljebb kúszott, melyet így az új tulajdonos a fogyasztókkal volt kénytelen megfizettetni. A cég a tulajdonszerzést egy körülbelül 28 millió dolláros hitelfelvétellel fedezte. Montara közössége elõre látta, hogy az RWE ezért, vízszolgáltatási szerzõdéseire alapozva, adósságállománya kezeléséhez a közösség javát szolgáló hosszú távú befektetések rovására rövid távú profitérdekei érvényesítésére fog törekedni. Amikor az RWE bejelentette szándékát a CalAmerican megszerzésére, a közösség már egy akaratban egyesült: a vízszolgáltatót közösségi kontroll alatt akarták tudni.
Ezt követõen a Közszolgáltatási Bizottság jóváhagyta az RWE tulajdonszerzését, de szembesülve Montara további nyomásával, elrendelte, hogy a CalAmerican adja el a vízszolgáltató rendszert azoknak, akik annak vizét isszák, az azt követõ 90 napon belül, hogy a céget az RWE megszerezte. Kevéssel azután, hogy az RWE tulajdonszerzését bejelentették, a montarai állandó lakosok 82 százaléka szavazta meg egy, a visszavásárláshoz szükséges 11 millió dolláros hitelügylet megvalósítását. A közösségi kötelezettség-vállalásról szóló szavazás jelentõsen befolyásolta a hatóság döntését.
Az RWE-vel szembeni hadiállapotát tekintve Montara nem áll egyedül. A CalAmerican megszerzése csak egy része volt annak a 8,6 milliárd dolláros ügyletnek, melyben az RWE megszerezte a CalAm anyavállalatát, az American Water Works-t, amely 27 államban és három kanadai tartományban 15 millió embert ellátva, USA-szerte 800 vízellátó rendszert üzemeltet. A közösségi törekvések az RWE tulajdonlásának megakadályozása és a vízszolgáltatásnak ismételten a közösség birtokába helyezése érdekében három másik kaliforniai városban is erõre kaptak. Ezek a közösségek is attól tartanak, hogy az RWE-bõl csak bajuk származik. Az RWE által újonnan megszerzett USA-béli vízszolgáltatókat az Egyesült Királyságban székelõ, az RWE által 2000-ben megszerzett Thames Water fogja felügyelni, egyike a világ három legnagyobb vízszolgáltatójának. A U.S. Water News szerint a Thames-t Angliában újra és újra megbírságolták környezetkárosító tevékenységéért, amiért kezeletlen szennyvizet engedtek az utcákon és a parkokban elfolyni.
De ez a hadiállapot nem csak az RWE-vel szemben nyilvánul meg. 2002 októberében a New Orleans-i vízügyi hatóság visszautasított minden privatizációs törekvést. 2003 januárjában az atlantai képviselõk szavaztak amellett, hogy bontsák fel a város húszéves, 428 millió dolláros szerzõdését a United Waterrel, a Suez egyik leányvállalatával, a céget rossz gazdálkodással és a foglalkoztatottak számának olyan mértékû megnyírbálásával vádolva, ami már a szolgáltatások és a víz minõségét veszélyeztette.
A Public Citizen mozgalom szkeptikus mind a vállalati tulajdonlás, mind a közmagán partnerség tekintetében, ahogy az Indianában is megvalósult, mely szimbiózis csökkentette a rendszer elszámoltathatóságát éppen azok felé, akik annak vizét fogyasztják.
A Public Citizen rámutat Montara közösségének hosszú távra visszanyúló történetére, ahogyan a víz kérdése köré szervezõdtek annak biztosítása érdekében, hogy az új víz-körzet a közösség által elszámoltatható legyen. Az új körzetet a helybéliek egyszerre birtokolják és üzemeltetik is.
“Aki felveszi a telefont, az ugyanaz is lehet, aki bepattan a furgonjába, hogy a helyszínre siessen egy probléma megoldása érdekében. Mindenkit bátorítunk, hívjanak csak nyugodtan, ha bármi gondjuk adódna. És higgyék el, meg is teszik. Nagyon valószínûtlen, hogy az RWE igazgatótanácsának tagjai ugyanilyen könnyen elérhetõk volnának. Távolabbi célunk, hogy egy nagyobb, a vízzel kapcsolatos demokráciáért küzdõ mozgalmat indítsunk el” – jelentette ki a mozgalom vezetõ aktivistája.
Carolyn McConnel

Forrás: Tony Clarke – Maude Barlow: The Battle for Water.
(Yes. A Journal of Positive Futures, Winter 2004. 13–15. o.)

Fordította: Malecz Attila