Ökotáj, 33–34. sz. 2004. 4–7. o.

A fém

A fém megnevezés a legtöbb európai nyelvben a görög métallon szóból származik, amit viszont többen a mé vagy més szóhoz – a Hold legõsibb nevéhez – kötnek (René Alleau).
A fém szimbolikája kettõs jelentést hordoz. Kötõdik egyrészt a kovácsokhoz, akik megmunkálják, és akik gyakran a közösség kirekesztettjei, hiszen poklot idézõ tevékenységük veszélyt rejt magában. A kovács ugyanakkor lényeges szerepet tölthetett be a társadalomban, hiszen – mesterségbeli tudása révén – a beavatott szervezetek alapjául szolgált, például a kabirok1 misztériumaiban vagy a kínai és afrikai vallási közösségeknél.
Úgy tûnik, a kovácsok esetében a negatív tulajdonságok gyakran fontosabbak, hiszen az ércek a föld mélyébõl származnak, így a kovács kapcsolata az alvilági tûzzel, a pokollal közvetlen. A pozitív oldal az átalakító, kozmologikus szerepnek köszönhetõ, ami a megtisztulási, átváltoz(tat)ási folyamatokon alapul. A munka során a nyers ércbõl keletkezõ nemesfém Jakob Böhme szerint az a szellem, amely kiszabadul az anyagból, hogy láthatóvá váljék.
A föld mélyében található fémek megtisztíthatók és átalakíthatók. Az alkimisták ennek jegyében dolgoztak; tevékenységük a lelki felemelkedés szimbolikus jelentését hordozta.
A fémek egybeolvadása, egyesülése analógiát mutat a halál pillanatával: a halott testébõl elszálló lélegzet az a minõség, amely a fém magját avagy szellemét, lelkét is jellemzi.
Kínában hasonlóan gondolkodtak az olvasztás mûveletérõl és a halhatatlanság elnyerésérõl, és ebben már benne rejlik az alkímiai szimbolizmus eredete: a kínaiaknál a kin-jel, amely ércdarabokat ábrázol, egyformán bír a fém és az arany jelentésével is.
Más szempontból, ha a tökéletes jang az arany, akkor a fém elemnek jin jellegûnek kell lennie, s így a nyugattal, az õsszel és a fehér színnel hozható kapcsolatba. “Olvasszátok fel az univerzumot és alkossátok újra azt” – szól a titkos társaság rituáléja.
Hermetikus olvadás és hermetikus alvadás ez, Ég és Föld egymást váltó befolyása, a jin és jang jelenléte. Az ötvözet: maga az egyesülés, a szövetség. Ilyenképpen a fémek élõ és szexuális anyagok, vérük is van, amely Nicolas Flammel szerint maga a fémben jelenlévõ ásványi szellem. A fémek az olvadásban egyesülnek. Ez a magyarázata annak, hogy a fémöntés csakis akkor sikerülhet, ha az olvasztómunkás és felesége (jang és jin) egyaránt az olvasztótégelyhez járul. Jelenlétük csak helyettesítésükkel váltható ki, például hajfonatukkal vagy körömdarabjaikkal.
A fém – a szabályosan visszatérõ megszilárdulási és olvadási folyamatok jelképi értéke okán – sok helyen tisztátalannak minõsül. Ezt a jellegét ismerhetjük fel a héberek esetében az oltár és a fémeszközök használatának betiltásában is (Salamon király templomának építésekor). A szabadkõmûves szimbolizmusban is jelen van a fémektõl való megfosztás. Ez a tiltás elsõsorban a vasra vonatkozik, mint ahogy a négy juga tana által bemutatott világkorok (aranykor, ezüstkor, érckor és vaskor) esetében is a vas a legalsó a fémes szimbólumok hierarchiájában – a fémek megszilárdulási sorának megfelelõen.
Szoros kapcsolati rendszer mutatható ki a fémek és a bolygók között, amely a fémek emelkedõ minõségi rangsora alapján így foglalható össze:

arany 	Nap
ezüst 	Hold
higany 	Merkúr
réz 	Vénusz
vas 	Mars
ón 	Jupiter
ólom 	Szaturnusz

Ez a kozmikus hierarchia Hésziodosz fajokról és világkorokról szóló mítoszaiban is megtalálható. Az aranykor és az abban élt faj csodálatos, míg a vaskor és az ötödiknek nevezett faj csupa erõszak és zsarnokság.
A fémek rangsorolását megtaláljuk a társadalmi hierarchiát megjelenítõ szokásokban is: a hierarchiának megfelelõen az egyes társadalmi rétegek vas, ezüst vagy arany evõeszközöket használtak. A középkorban a lovagok aranysarkantyút hordtak, míg a nõlovasoknak ezüstsarkantyú járt. Ebben az esetben sem az értékszempont az alapvetõen meghatározó, sokkal inkább a fém szimbolikájára alapozott hierarchia. Ebben a szimbolikában is jelen van az ötvözés, és az érc jelensége.
A fémek az alvilág keringõ elemei, míg a bolygók az égi fémek: a fémek szimbolizmusa párhuzamos a bolygók szimbolizmusával. A fémek jelképezik azokat a kozmikus energiákat, amelyek az égitestek delejes hatásaként és a különbözõ “adományok” következtében besûrûsödtek és megszilárdultak a Földön.
C. G. Jung szimbolikájában a fémek energia-szimbólumok és a libidóval azonosak. Alvilági jellegük a szexuális vágyakhoz köti õket. Az ezektõl való megtisztulás a nem nemes fém arannyá változtatása révén érhetõ el. Ez a hasonlóság az asztrológia és az alkímia szemszögébõl is lényeges: az érzéki szolgaságnak (a folytonosan keringõ és ártalmas fluidumnak) a hatalma alól történõ felszabadulás lehetõségérõl van szó. Az individuáció maga az átváltozás módja. A spiritualitás, az alkimisták Nagy Mûvéhez hasonlóan, átmegy a tûzön, a megsemmisülésen, majd részese lesz a magasabb szintû megújulásnak.
Egy másik irányzat szerint nem csupán a fémes és keringõ fluidumoktól való megszabadulásról van szó, hanem arról, ahogy a jelölt beilleszti azokat egy tökéletesen kiegyensúlyozott létbe.
A fémek szimbolikus feldolgozása, megtisztítása jelképi értékû õsrégi beavatási rítus. Kétségtelen, hogy ez a folyamat a fémeknek tulajdonított tisztátalanság fogalmával van kapcsolatban. A mítosz szerint a babiloni istenasszony, Istár, alvilági utazásakor kényszerûségbõl, szégyenkezve szabadul meg ékszereitõl a hét “határ” átlépésekor. Csak így, meztelenül jelenhet meg húga, a Holtak Birodalmának félelmetes uralkodónõje elõtt.
Hasonlítanak ehhez a szabadkõmûvesek beavatási rítusai is, ahol a jelöltet felkérik, hogy váljon meg a fémjeitõl: pénztõl, gyûrûktõl, láncoktól, órától stb. Ez jelzi, hogy felkészült az anyagi örömökrõl való lemondásra, a társadalmi szabályoktól való elszakadásra. Ezzel a tettével tanúbizonyságot is tesz abbéli elszántságáról, hogy az eredeti ártatlanságot visszaszerezze.

A vas

Általánosan elterjedt jelentésében a vas a keménységet, a szilárdságot, a tartósságot, az erõt, a kitartást, hajlíthatatlanságot jelképezi.
A biblikus hagyományban és az ókori Kínában egyaránt megjelenik a rézzel vagy bronzzal szembenálló vas. Viszonya olyan, mint a nyers fémnek a nemes fémhez, tûznek a vízhez, északnak délhez, feketének a piroshoz, jinnek a janghoz való viszonya. A vaskor valamennyi korok között a legnehezebb, míg a rézkor (vagy érckor) a fejlõdés utolsó elõtti állomása.
Ugyanezt a polaritást fejezik ki a mitikus hõsök réz- vagy vasarcai, valamint a Hongok legendájában a szimbolikus híd vas- és rézpallói. Ellentétben a fent elhangzottakkal, a fémhez kapcsolt durvaság-fogalom nem állandó. A vas számos nép körében szent értékként jelenik meg, akár égi, meteorikus, akár földi eredetét illetõen. Az elõbbi szerint az ég bukásának tartották, míg a második alapján a tradicionális fejlõdéstan adományának.
A vas szimbolizmusa hasonló a kohászati mesterségek ambivalenciájához: a vas az ártó szellemek fegyvere, de védelmet is nyújt velük szemben. A háború és a halál sátáni eszköze, egyúttal – az anyagváltozás pozitív oldalaként – az az erõ, amelynek hatására a tehetetlen anyag átváltozik (ekévé, ollóvá, késsé stb.). Ugyanakkor azonban Salamon király például megtiltotta a vasszerszámok használatát a Templom építésénél.
Indiában a fémmunka egyértelmûen azúri eredetû, vagyis ebben az értelmében, a másodlagos istenségeknek van fenntartva. Az ókori Egyiptomban Széth, a sötét, titokzatos istenség csontjaival azonosították a vasat – másrészt viszont a vas az a fém, amelybõl a sámán erejét és hatékonyságát nyeri.
Bár a termékenység szimbólumaként, a termések védelmezõjeként is tisztelték, mindenhol ambivalencia fonódik köré, ami összekapcsolódik a kovácsmunka kétértelmûségével.
A Maliban élõ dogonok világteremtésrõl alkotott képzetében a vas a réz szimbolikus ellenlábasa. Míg a réz alapvetõen a fény és az élet jelképe, addig a vas az árnyék és a sötét éjszaka ura. Valójában Jurugu, a szerencsétlen, végzetes démiurgosz sajátos attribútuma, kifejezõje. A mitológiában Jurugu, a “sápadt, magányos róka”, az elsõ emberi beszéd birtokosa és a jövendõmondás mestere.2 Õ uralkodik az éjszaka, az aszály, a meddõség, a rendetlenség, a tisztátalanság és a halál fölött. A második démiurgosz, világteremtõ szellem Nommo, az emberiség jótevõje és igaz vezetõje. Az ég, a víz, a lelkek, a rend, a termékenység abszolút uraként kordában tartja Jurugu féktelen kicsapongásait. Az ember nem hódolt be Jurugu erõinek, a Nommo által teremtett kovács képes meghódítani a fémet, és elõállítani belõle alapvetõ mezõgazdasági szerszámát, az ekét, valamint vadászati és háborús eszközeit. Jurugu az a titkos barát lett, akit a Nõ rettegésben tart, ám ez a sötét kapcsolat az ember hasznára válik.3
A sápadt róka, vagy helyettese, a sakál, a leggyakrabban használt jósló állat a dogonoknál, akiknek földjén gyakran a kovács hordozza a jövendõmondó funkcióit. A hamita bantuk körében a nõk vasból készült nyakékeket és karpereceket viselnek, mert az õ felfogásukban a vas elõsegíti, növeli a termékenységet és gyógyítja a beteg gyerekeket.
Az Észak-Nigériában élõ tiv népcsoportnál a vas megszilárdítja az élõknek a holtakkal alkotott közösségét.
Hésziodosz híres, fajokról szóló mítoszában (Munkák és napok) rettegve írja le az ötödik fajt, az idõ váltakozása szerint bekövetkezett vaskorszak rendjét: “Csak ne születtem volna meg … meghalni elõbb, vagy a messze jövõben élni szeretnék. Éjjel-nappal nincs pihenésünk, pusztul az ember gondban-bajban, az istenek így szabták ki sorsunk. … s Zeusz el fogja törölni e fajtát is, ha az ember már a halántékán õsz hajjal jõ a világra. Ellentét támad majd akkor apák s a fiúk közt, s vendéghez a vendéglátó, baráthoz a barát, testvérhez a testvér nem kedves többé, mint ahogy eddig, és nem tiszteli gyermek öreg szüleit … áll az ököljog, s egymás városait kirabolják. Nem becsülik meg a jót, az igazt, aki õrzi az esküt, inkább azt tisztelik, aki gõgjében mindig gonoszat tesz, és markában a jog mindenkinek, és nem ismeri senki a szégyent, árt az igaznak az álnok, mert hamisan szól, és nem fél megszegni az esküt. … akkor elindul, az embert elhagyván, fel örökké élõ isteneinkhez Aidósz és Neme-szisz: méltó harag és szemérem, itt csak a baj meg a kór marad és nincs ellene gyógyír.”4 Hésziodosz apokaliptikus látomásában a vaskor és rendje az anyag(iság) mindenhatóságát jelképezi, az erõszakhoz való visszafejlõdés, a bûnös nemtörõdömség uralmát.
Alvilági, pokoli származása okán a vas olyan avatatlan fém, amelynek nem szabadna kapcsolatba kerülni az élettel. Platón Kritiászában olvashatjuk, hogy Atlantisz lakói fával és hálóval vadásznak, a vad elejtéséhez vaseszközöket egyáltalán nem használnak. Hozzájuk hasonlóan, a druidák sem használhatnak vaseszközöket, így a szent fagyöngyöt aranysarlóval vágják le.
A vas a sötét és nyers erõt szimbolizálja, a tisztátalan és az ördögi megtestesítõje.

Forrás: Jean Chevalier – Alain Gheerbrant:
Dictionnaire des Symboles
(Paris, 1973–1974, Seghers)

Fordította: Márkó Zsuzsa