Ökotáj, 27–28. sz. 2001. 32–34. o.

Pálos Frigyes és tereskei temploma

Pálos Frigyes : A tereskei templom
Aszód: Osváth Gedeon Emlékére Létrehozott Múzeumi Alapítvány, 2000. 120 oldal, 8 színes táblával

A Történelem olykor fölindul, jön-megy, tesz-vesz, és mintha az igazságot osztaná, beleül ítélőszékébe. Aztán közénk heveredik, és ironikusan fintorgatja a lábujjait. Majd fogja magát, s lódul a dolgára megint. Közben eltelhetnek évtizedek, életek.
Értelmes emberek elfoglalják magukat, ha nem élnek történelmi időket. Dolgoznak a heverő történelem helyett is, barátkoznak, hánytorgatják, hogyan is volt, amikor történtek dolgok. Ehhez Tereske a mai Nógrád kellős közepén igen alkalmas községnek bizonyult. Templomának déli falát erősen megverte az eső, és plébánosának szemébe ötlött, hogy a falon románkori tölcsérablakok körvonalazódnak a barokk ablakok közt. Aztán villanyszerelők jöttek, és a belső vakolat alól is előkerült mindenféle, amiből a plébános megtudta, hogy nem akármilyen templom az övé. Végül a templomhajó északi belső falán és a szentélyben falfestmények bukkantak elő, ölesek, cselekménysorozat tizenkét méter hosszan, embermagasságban. Ehhez már a Műemléki Felügyelőség kellett, és vizsgálódásaiból kiderült, hogy a mai Magyarország egyetlen teljesnek tetsző Szent László-freskósorozatát rejti a múlt századi süvegboltozat tartó bélésfala. Nyilván ennyiben marad a dolog egy darabig, ha a plébános, Pálos Frigyes nem szorgalmazza a boltozat tartófalának bontását, és a középkori fal kutatását, majd a sittnek nevezett szuvatot, levert vakolatot és téglatörmeléket ki nem talicskázza templomából, hogy a hívek jobban megértsék, mekkora fölfedezés tanúi. Aztán megtörténhetett a restaurálás, és megérkeztünk mi, pesti kíváncsiak. Útinaplóm szerint 1974 egyik februári vasárnapján. 
Álltam a nőjeimmel és csudálkoztunk. De már nem magunk. Elénk perdült a dologfogó, köpcös plébános. Szent László-akciófilmet nyilván nem láttunk még középkori falon. Ő azonban nyilván látott ilyet, mint mi, és nyilván nem zavarában dőlt neki a magyarázatnak. Ugyanis mi történik itt, a falon! Várfokon kürtölnek, alatta kőcsipkés ikerablakban szerelmespár nézi az országra tört kunok ellen induló, dicsfényes, hercegi koronás Szent Lászlót. A Drakula-járta Borgói-szoros torkában, Kerlésnél – amelynek neve a Kyrie eleisonból ered stílusosan –, annak is cserhalmi dűlőjében összecsaptak. Az összecsapásnál filmszakadás történt a képcsíkban – talán a szószék bejáratának vágása miatt –, csatapiac sejthető, dárdával küzdő magyarok, nyilazó kunok kavargása. Plébánosunk elmagyarázta a szakadás helyén történteket a Vatikáni Legendárium nyomán. Szóval összecsaptak a magyarok a kunokkal, és Szent László meg is sebesült, de meglátott egy szép leányt az egyik kunnal egy lovon, és azt hitte, hogy a nagyváradi püspök elrabolt leánya. Ezért utánuk eredt, s mit kellett látnia még! Hogy a püspök leánya nem a kun előtt ül, hanem mögötte, a tyúkrázón mintegy, ami semmiképpen sem illett a nagyváradi püspök lányához. Tekintve, hogy oda csakis önként kéredzkedhetett fel. És jó erősen kapaszkodott, sőt félrehajolt, hogy a kun ősmagyar módra visszafelé nyilazhasson az üldözőjére. De Szent László sem igen férhetett dárdájával a kunhoz a püspök szép lányától. S akkor a legendárium szerint rákiáltott a lányra, rántsa le a kunt a lováról. Miből gondolta, hogy a püspöklány hajlani fog a szavára? De hajlott, ez a fontos, és a következő jelenettől már jól látható minden, tessék. Szent László birkózik a földre rántott kunnal, de mintha nem bírnának egymással. Inkább két férfitáncos aprózza. A két ló terebélyes, szívleveles fa alatt áll békésen. Nem mindenütt, állítja a plébános úr. Mert székelyföldi képsorokon dulakodnak azok is. Vagy talán fickándoznak, mint a rossz erkölcsű vadszamarak ótestamentumi dombtetőkön? Nono. Menjünk tovább. Következő képen a leány, akiről Szent László végül megvallja a legendáriumban, hogy félreismerte, és mégsem a nagyváradi püspök lánya – de akkor ki? nézünk egymásra a nőjeimmel –, szóval ez a lány hosszú nyelű bárdot ragad valahonnan, és a birkózó kun horgasinára sújt vele. Amiből messzemenő következtetéseket vont le a kutatás. A lovasviadalt fegyver nem dönthette el, mert ezeket a hősöket – László Gyula professzor szerint Világosság és Sötétség, Jó és Gonosz megtestesüléseit – nem fogja fegyver. A professzor elfelejtette – szúrja közbe az egyikem, akit egy párszor üldöztek már az életben –, hogy Szent László a csatában igenis megsebesült. Katonadolog az, ha nőt kell megmenteni, adta meg a választ a plébános. Hát bárdja honnan került? – kérdezte a másikam, amelyik sprayt hordott a kocsija kulcstartóján. Ez Szent László bárdja – próbáltam okos lenni –, hiszen ikonográfiai attribútuma, magyarán: mestersége címere. Képén, szobrán a kezében. Meglehet, hogy csak ekkortól fogva, tűnődött a plébános. Mert ez a hold-bárd voltaképpen női jelkép is, a hold-ciklikusság jelképe, mondta, és a nők megbökték egymást. A horgasín mindenképp az Achilles-sarok, ahol sebezhetők voltak a görög hitregék hősei is. Viszont az is lehet, hogy a hősöket csakis nő sebezheti hold-bárddal, vélekedtek a nők. Az ám! De egy lépéssel odébb Szent László félrevonja az inametszett kun füles süvegét, sőt a hosszú haját is a nyakszirtjéről, úgy sújt rá karddal ez a kellemes hölgy, aki dehogyis a nagyváradi püspök leánya. Hát a kardot honnan vette most meg? Nem is firtatjuk, mert a diadalív falába ütközünk. Azon viszont van egy alkalmas lyuk fönn, a képsor magasságában, s ott megint fa, másmilyen, tártlombú, azon lóg egy pajzs, meg a kard meg a hercegi korona, s alatta a hölgy, elomlóan, ölében Szent László feje, de nemcsak persze a feje, hanem az egész Szent László ott van, ha sérült is a kép. Molnár Anna édes kincsem, nézz egy kicsit a fejembe – idézi emlékezetünkbe a plébános úr a nem éppen szentélybe illő kép magyarázatául. A hős jutalma, mondja rezzenetlenül. Mindenki értsen, amit akar. A tetvészés nemcsak ősi társadalmak szeretkezési jelképe. A főemlősök előjátéka is. A baj csak az, hogy legkorábbi festőnk, aki munkáit nevével jelezte, Aquila János, az elszakított zalai Bántornyán olyan Szent László-képsort szerkesztett, hogy abban a csata közben a leány, aki ugye nem a nagyváradi püspök leánya, fejébe néz a kunnak is. Ami voltaképp egybevág Molnár Anna balladájával, hiszen akinek Anna asszony a fejébe néz, Ajgó Márton, az bizony férje és karon ülő gyermeke mellől ragadta őt el. Az is igaz, hogy a fejbenézés után végez Ajgó Mártonnal.
Kezdtem feszengeni nőjeim között. A plébános úr rendíthetetlen volt. Amint látni, magyarázta, a bástyától induló jelenet más festő kezére vall, mint az alábbiak, sőt azok közül is alighanem újrafestett egy. Lehet itt egy Árpád-kori szakasz, előbb meg egy Anjou-kori, amit a képsort keretező szegélydíszek, mustrák másfélesége is mutat. Ilyen fajta kegyelet korábbi műalkotások iránt nemhogy a romanika korában nem volt, de nemigen tapasztalható a romantika múlt századi koráig. Nézzék például, hogy a diadalív Mátyás korában megemelt falát nem kötötték a freskó magasságában az északi falba. A fejbe nézés jelenetét csak így bonthattuk ki a falak találkozásából. 
Életmagra kaptam megint. A csodálatos műtörténeti kegyelet hallatán. Ha az eszem előveszem, talán nőjeim is megkegyelmeznek? Mit keres a Szent László-képsor Tereskén? S ha már erről van szó, mit keres ez a falkép-ciklus hajdani Szepességünkben, Gömörünkben, Székelyföldünkön, majd Zalában, a mai Szlavóniában, aztán a Trianon előtti Vasban, az osztrák Őrségben, de megint keletnek fordulva Csallóközben is? Miért őrzi éppen egy románkori bencés apátság ekkora kegyelettel, amikor a vallás kánonával éppen nem vág egybe? Vagy másképp: nem jutott eszembe semmi más olyan templomi freskó-ciklus, még szokásos keresztút-jelenetekből sem, amelyiknek ennyi ismétlődése volna. Szent Lászlót jobban őrizte a kegyelet, vagy többet festettek belőle?
Töprengőn álltunk a szentélyben, amikor a keleti szentélyfal kicsiny, csúcsíves ablakának rézsűjében Szent Orsolya és Borbála freskója ötlött a szemembe, és a plébános úr éppen magyarázta, hogy a község neve a váradi tűzpróbák 1219-es jegyzőkönyvében Trska volt, s hogy ez valamelyik szláv nyelven nádast jelent. Én pedig még egyszer körülnéztem, majd nekihuzakodtam: Miféle tíz aranyat perelt volna vissza a trskay apát Váradon már 1219-ben? Ezt a bencés apátsági templomot Mátyás király korában teremtemplommá bővítették szentélyének szélesítésével, tekintélyes sírboltot építettek alá, szentélyét megtetézték csillagboltozattal, reneszánsz faragású vörösmárvány szentségfülkével. Csak nem a nádból pénzelték mindezt? Fiam kovács volt már, azért tudtam, hogy a troszka vasszar, vagy még közönségesebben cigányszar, felszíni fejtéssel szedett vasérc salakja, tótkemencés kohósítása után. A vasműves Torockó neve is innen. Tereskén még a szén is közeli, a Salgótarjáni-medence kőszenét napvilágon fejtették időtlen idők óta. Könnyebb volt a kohósítás, mint faszénnel. Borbála pedig a bányászok védőszentje, nem a nádvágóké. Mire alapították ezt az apátságot, miféle javadalomra, miből épült ez a templom?
Az ilyen látogatás lehet negyedórás, de lehet belőle barátság is, negyedszázados. A Történelem szünete mindenképp a mi huszonöt évünket támogatta, gondolom hálás szívvel. A nagy Történelemről nem volt lehúzni való bőr. Volt Asztalos-Pető díszkiadás és volt Molnár Erik a Szikrától. Akár a dísztörténelmünket néztük, akár a csődtörténelmünket, Tereskét egyik sem fedte. Mint ahogy nem fedi az ország legkorábbi építményeit, mondjuk Feldebrőt, Tarnaszentmáriát, a régi s mai országban ismert, de ismeretlen célú és szertartásrendű kerektemplomokat, az Árpád-kor urasági templomait, kivált nem a kései középkor légköbméterben szinte napjainkig meg nem haladott mennyiségű és méretű építkezéseit. Az építők története eszerint más, mint a politizálóké meg a csatázóké. Az ilyen tétel kimondásához bizony az is kell, hogy a Történelem nyugton legyen.
Kérdéseim nemcsak turista-státusunkból emeltek ki aznap, hanem megmarasztottak minket éjszakára is. Sőt meghívásba torkolltak, közös nógrádi kirándulásba áprilisban. S akkor kiderült, hogy a jó pap nemcsak népe erkölcsét ismeri, mint a jó kocsis a lováét, hanem gazdasági és építési fantáziáját is. Akár tanulja is, méghozzá középkorú férfi létére művészettörténetet a pesti egyetemen, mikor már a maga templomán s a környékbeli templomokon kitanult.
Pálos Frigyes tereskei templomáról szóló könyvéből ki sem derülhetnek az ott melegében előkerült kérdések. Választ pedig jó néhányra nem tudhatunk, sem Pálos Frigyes, sem más. Nem is tollforgató ember ő, hanem váci őrkanonok. Művészettörténeti tapasztalatát, amit templomában szerzett, messzi vidékeken bővített, hivatalos tanácsadóként hasznosította: utazott egyházmegyéjében és őrizte a templomokat attól, hogy akár a jóakaratú tudatlanság alakításai, építkezései jóvátehetetlen kárt tegyenek bennük.Talán őrként lett Vác díszpolgára is, hiszen munkája melléktermékeként ajándékozta meg a várost gyönyörű egyházművészeti gyűjteménnyel. S most, hogy botra szoruló öreg lett velem együtt, hatvani prépost, káplánja nincs, mégis legutóbb főzőversenyen találkoztam vele Hatvan piacán, ahol, mondhatom, gyermekei főzték a legjobbakat. Mert a prépost úr árva gyermekeket nevel a házában. 
Ami a könyvének a leggyakorlottabb tollvezetésnél több hitelt ad. 
Bartos Tibor