Ökotáj, 1. évf. 1. sz. 1992. ősz. 8–9. o.

Az ember

1. Az ember önmagát is jelképnek tekinti. Számos írásos emlékben a világ szintézisének, a világmindenség kicsinyített képének, mikrokozmosznak írják le. Ő a középpontja a szimbólumok világának. Számos szerző, az upanishad bölcsektől egészen a keresztény teológusokig és alkimista kutatókig rámutatott az emberi test alkotórészei és a világmindenség elemei, az ember mozgását meghatározó és a világmindenséget uraló elvek közötti analógiákra. Egyesek szerint az ember csontjai a földből, vére a vízből, tüdeje a levegőből, feje a tűzből lett; mások szerint az idegrendszer a tűzhöz, a légzés a levegőhöz, a vérkeringés a vízhez, az emésztőszervek a földhöz kapcsolódnak. Az ember három kozmikus szintet érint: lábaival a földet, felsőtestével az atmoszférát, fejével az eget. Részese a három birodalomnak: az ásványinak, a növényinek, az állatinak; értelmével kapcsolatba lép az istenséggel stb. A végletekig lehetne sorolni a megközelítéseket, amelyek néha inkább fantazmagóriák, mint szimbólumok. 

2. Az Atharva Védában az ősember valamilyen Atlasz, kozmikus pillér, akinek lényegbeli elhivatottsága az, hogy elválassza az eget a földtől, melyek összekülönbözésének és felbomlásának veszélye állandó. Az ember Ily módon a középpont és az egység alapja, és végső soron azonosul a legfőbb kútforrással, a Brahmannal:

Ő, akiben a meg-nem-halás és a halál 
az Emberbe van sűrítve, 
ő, akié az óceán, az erek, 
amelyek az Emberbe vannak sűrítve... 
A nagy csoda a világmindenség központjában 
közeledik az óceán hátán, hála a kozmikus Tűznek. 
Az istenek, míg vannak, támaszkodnak rá, 
mint a fa ágai a törzsre. 
Ő az, akinek az istenek mindenkor 
határtalanul adóznak a körülhatárolt térben. 
(Vedv, 346–347.)

3. Az az eszme, hogy az ember Isten képmására teremtődött, elsősorban bibliai: “És monda Isten: Teremtsünk embert a mi képünkre és hasonlatosságunkra; ...És formálta vala az Úr Isten az embert a földnek porából, és lehellett vala az ő orrába életnek leheletét. Így lőn az ember élő lélekké” (Genezis 1,26; 2,7; Károli Gáspár fordítása). A kommentátorok megjegyzik, hogy a hasonlóság gondolata csökkenti a “kép” eszméjét, minthogy kitér mindennemű identitás-fogalom félemlítése elől. A teremtésnek ezt a koncepcióját az asztrológia tanai alapjává tette: egybeolvasztja a mikrokozmosz (az ember) és a makrokozmosz (nemcsak a világegyetem, de az istent magában foglaló gondolat: a világegyetem eszméje és ereje) kapcsolatát is. 
Saját megszületése minden ember számára olyan, mint egy új világ teremtése: mindegy, hogy ő születik-e meg, vagy a világ születik-e meg; hasonlóképpen halála is olyan, mintha az volna a világ vége: annak, aki meghal, teljesen mindegy, hogy ő hal-e meg ezen a világon, vagy hogy a világ hal-e meg vele együtt. Ezt az isten-világegyetem-ember együttest gömb formájában, a világ hagyományos képével fejezik ki, amelyben minden ember a középpontot foglalja el. Nem határozzák meg önállóan az embert a világban, és a világ is csak egymással való kölcsönös kapcsolataikban határozza meg magát vele szemben: az ember a kozmikus kapcsolatok csomópontját szimbolizálja. 

4. A kínaiak felfogása szerint minden emberi egyéniség egy komplexum, és az elemek bizonyos kombinációjának felel meg. Az alkotóelemek sohasem kizárólag szellemiek vagy testiek. Minden egyes természet többé-kevésbé harmonikus kombináció terméke. Az ember fizikai alkatát a “yin” és a “yang” aránya jellemzi; a betegséget ezek egyensúlyának megbomlása okozza. 
A kínai orvosok az emberi test egyes részeit a kozmosz elemeinek feleltetik meg:

a fej 	az ég 	
a haj 	a csillagok és azok állása 	
a szem és a fül 	a nap és a hold 	
a tüdő 	a szél 	
a vér 	az eső 	
a test edényei és nedvei 	a folyók és a vizek 	
a testnyílások és az erek 	a völgyek és a partok 	
a test négy tengere (a gyomor a víz tengere; az aorta a vér tengere; a mediastinum a tüdők tengere; az agy a csontvelő tengere) 	a négy kozmikus tenger 	
az emberi test 	a földelem 	
a csontváz 	a hegyek	
a szív 	a Nagy Medve 	
a szív hét nyílása 	a Nagy Medve hét csillaga 	
az öt belső rész 	az öt elem 	
a test nyolc része 	a nyolc hárombetűs jel 	
a test kilenc nyílása 	az ég kilenc kapuja 	
a négy végtag 	a négy évszak 	
a tizenkét nagy izület 	a tizenkét hónap 	
a 360 kis izület 	az év 360 napja	

A kínai orvostudomány öt belső részt és kilenc nyílást ismert el; a két szemet, a két fület, a két orrlyukat és a szájat “yang”-nak, a két alsó testnyílást “yin”-nek nevezte el. 
Elegendő volt számukra a félig-meddig pontos megállapításhoz, ha a nyílások és az öt belső rész elméletét az öt elemmel való megfelelőséggel kombinálták; az alsó testnyílásokat a veséknek, az orrlyukakat a tüdőknek, a szemeket a májnak, a szájat a lépnek, a szívet a füleknek ítélték oda. Giranet a “Kínai gondolat” (Pensée chinoise) című írásában ezen elmélet alapján rajzolja meg Konfucius portréját:
“Konfucius a ‘yin’-ekből jött le, amelyek a víz értelmében uralkodtak; koponyája tetején (családi neve üreget, személyneve üreges dombot jelent) olyan nyomást érzett, mint azok a dombok, amelyek csúcsukon sok vizet tartanak vissza; a víz megfelel a veséknek és a fekete színnek (a mélység jele), szellemét a bölcsesség jellemezte, mert a bölcsesség a veséktől függ...”

5. Az ember szellem és hús. De vannak embernek nevezett lények, akiket megfosztottak szellemüktől (lelküktől), akik jól érzik magukat egy istentől elfordult világban, és nem éreznek semmilyen transzcendentális nosztalgiát. A gnosztikus Basilidus felteszi a kérdést: vajon az ilyen emberek emberek-e a szó valódi értelmében? Basilidus ezt kategorikusan tagadja. Prófétai hangon beszél arról az eljövendő időről, amikor nem lesz többé szellemi ember, csupán fizikai, akik nem ismerik és visszautasítják mindazt, ami a lélekhez tartozik. Mindenki elégedett lesz a világgal, amelyben él, s nem lesz többé érdeklődés az örök élet iránt. Az az ember, aki a szellemi életről beszélne, éppen olyan nevetségessé válna, mint az a hal, amely a juhokkal akarna együtt legelni a magas hegyekben. Ha majd a tudatlanságnak ez az állapota elterjed a Földön, megszűnik minden kutatás, vagy kíváncsiság szellemi szinten. A világ a szellemi élet vonatkozásában teljesen meg lesz fosztva a nosztalgiától. Így fest – Basilidus bemutatásában – a szellem-hús-ember vége. Ily módon el fog jönni a nap, amikor az ember egyedül a húst szimbolizálja. Ebben az esetben halhatatlanságának elvesztését kockáztatja.